Råscan /ikke-gennemgået tekst version  af dansk teosofisk bog:
Birgit Lomborg: Diciplens Spejl  1
forlag VISDOMSBØGERNE- 
Sankt Ansgars Forlag, København 1992.
Trykt på Sankt Ansgars Forlags bogtrykkeri.
ISBN 87-89452-30-5
BOGEN ER UDSOLGT 

INDHOLD
Forord	7
Ny erklæring	9
 1.Helhed	11
2.	Første indvielse og den lange, svære fase, der følger. 14
	3.	Tjenestens omfattende vej	20
	4.	Drivkraften	26
	5.	Åndelig vilje og sjælsbevidsthed	31
	6.	Tjeneste og prøvelser fører til indvielse	35
	7.	Par-disciple	39
	8.	Flammen og den vildfarne discipel	44
	9.	Sjælens ene øje	48
	10.	Bjergbestigning	50
	11.	Pardisciples stråleopbygning	52
	12.	Efter 2. indvielse	55
	13.	Gennem skoven til solen	60
14.	Den mentale vej bør udvikle sig til den indre vej .... 64
15.	Ansvar	68
16.	Stråler	72
17.Budskaber		74
18.	Åndelig seksualitet	76
19.	Personligheden og den frie vilje	80
20.	Hvordan anvender vi vore energier	84
21.	Før og efter 2. indvielse (1)	88
22.	Før og efter 2. indvielse (2)	92
23.	Brugen af energier og åndelig vilje	96
24.	Stråletyper	99
25.	Chok eller partiel kundalinirejsning	104
26.	Drømmesynet i ørkenen	108
27.	Vor åndelige bevidstheds fødsel og vækst .... 112
	28.	På vej til den virkelige forvandling	115
	29.	Eksperimentalparrets hårde prøveforløb	119
	30.	Personligheden overgiver sig langsomt	123
	31.	Forståelse af gentagelsens magi og irrita
		tionens svøbe	128
	5
32. Disciplens kald	132
33. Verdenstjeneste	136
34. De astrale syndebukke-mekanismer	140
35. Personlighedens mure	144
36. Hovmod står altid for fald	148
37. Esoterisk gruppearbejde	152
38. Det dybe, svære ansvar	156
39.	At tage ansvar med lethed og munterhed . ... 160
40. Den esoteriske gruppeleder	163
41. Ensomheden i ørkenen	166
42. Den åndelige vilje visualiserer sit delmål	170
43.	Sensitivitet, harmløshed og det lille ansvar... 174
44.	Antahkaranaen viser vej til den åndelige vilje... 178
45.	Menneskets højere og lavere principper          182
46.	Disciplens fristelse før lotusblomsten åbner sig.... 185
47.	Irritation    vor åndelige læremester                  189
48 Igennem angreb til udfoldelsen aflotusblomsten.. 193
4>9.	Kærlighedens og barmhjertighedens ansvar.... 197
50. Den indre sindsro	201

Illustration~r:
Disciplens og den indviedes bjerg	59
Menneskets højere og lavere principper	183

Forord
Hele livet er for os alle et stort udviklingsforløb. Når vi for alvor begynder at tage hånd i hanke med vort eget liv - fordi vi kan se formålet med at blive et sjælsstyret væsen, der styrer sin integrerede personlighed - da begynder vor bevidste selvudvikling.
På dette tidspunkt er vi tilstrækkeligt motiveret til at konfrontere alle de vanskeligheder, vi møder, på en positiv måde. Når vi forstår, at alle faser i vore liv er muligheder for at lære og dermed komme videre på Vejen, forstår vi samtidig også, at jo bedre vi evner at disciplinere vort eget liv, jo nyttigere er vi for vore ældre brødre, Mestrene, i deres store, opofrende arbejde for at fremme aJ udvikling på jorden.
Min egen bevidste selvudvikling begyndte for adskillige år siden, men den har været ganske specielt intensiv, siden jeg mødte min nuværende mand for godt et år siden. Dagligt har vi været igennem intense terapiforløb, som har været meget krævende og opslidende, men som samtidig har været utroligt berigende og bevidsthedsudvidende. At mærke, at Lyset bliver stadig mere nærværende i ens liv, fordi enhver modgang bliver vendt til en positiv læreproces, er en lykke, der overgår al forstand.
Først når man med fuld bevidsthed begynder at styre sit eget udviklingsforløb, forstår man, hvilken gigantisk men vidunderlig opgave, man er gået i gang med. Den er hård og krævende, men opløftende og berigende. Det dejligste for mig har været at opleve, at for hver lillebitte sejr, jeg vandt, blev jeg en anelse mere brugbar for Hierarkiet, og da tjeneste for Planen står for mig som det største af alt, måtte jeg også sige ja, da den tibetanske Mester D.K. spurgte mig, om jeg ville arbejde for ham.
Han ville skrive to bøger om selvudvikling, fordi han kunne se, at mange disciple ville komme væsentligt hurtigere igennem deres vanskeligheder, når de forstod, hvordan forskellige kriser kunne tackles mest effektivt. Han lagde ikke skjul på, at det ville blive hårdt arbejde dagligt at tage imod hans diktat, men samtidig forklarede han, at det ville være en uvurderlig hjælp for mange, mange disciple.
Jeg vidste straks, at jeg meget gerne ville tjene Planen på denne måde, ganske specielt fordi min mand og jeg selv har fået så megen værdifuld hjælp i vor egen udviklingsproces, men jeg var unægtelig noget betænkelig ved, om jeg ville være i stand til at kanalisere D.K.'s tanker og ideer godt nok, for jeg følte mig aldeles ikke tilstrækkelig kompetent. Tibetaneren lovede mig, at vi kunne begynde en daglig disciplinær træning, så vi begge kunne se, om jeg var i stand til at modtage diktaterne på nøjagtig den måde, som D.K. ønskede.
Efter flere måneders træning og undervisning begyndte så det endelige arbejde med bøgerne ”Disciplens Spejl 1-2“. Mit daglige arbejde med D.K. har været hårdt men meget inspirerende. Både min mand og jeg har lært utrolig meget af det, og mit ønske til alle disciple er, at de må tage bøgerne til hjertet som en uvurderlig hjælp til selvhjælp.

Maj 1990
Birgit Lomborg

Ny erklæring
Kære brødre og søstre på Vejen. Endnu en gang kontakter jeg jer på denne måde, fordi I siden sidst har gjort betragtelige fremskridt, og fordi det måske vil være muligt for mig at give jer nogle nyttige vink, som vil lette jeres forståelse af de mange problemer og vanskeligheder, der møder enhver discipel.
Jeg er tilbage - før tiden - fordi presset på indvielsesvejen er blevet stort, fordi de allerfleste af jer slås med meget ens problemer, og fordi en hurtigere forståelse vil lette jeres proces med at rense og integrere personligheden, så sjælens lys omsider kan strømme frit. Jo hurtigere mange disciple færdiggør deres indvielsesprocesser, jo hurtigere vil kloden og alt liv nyde godt af denne store, udvidede bevidsthedstilstand.
Som jeg tidligere har nævnt, er jeg en bror og medstuderende, der er kommet lidt længere på Vejen end de fleste af jer. Derfor kan I måske få gavn af mine erfaringer, som jeg beder jer studere seriøst. For mange af jer vil mine ord kunne være en hjælp, en trøst, en ansporing til at fremsky~e jeres personlige udvikling, fordi I indser, at kostbar tid kan spares, ikke blot for jer selv men for hele verden.
For andre vil mine ord vække anstød og irritation ved de evindelige gentagelser, som ganske vist tjener et særligt formål, men som vil bevirke, at I føler jer frastødt af mine bøger. For jer - som for alle andre -gælder det, at I må lytte til jeres indre stemme, som bør være jeres højeste lov og autoritet. Måske kan I slet ikke drage nytte af mine anvisninger, måske vil I kunne det senere, måske vil de være den hjælp, I har brug for her og nu.
Jeg appellerer til jer, mine medstuderende, om altid at lytte til hjertets stemme. Ingen bør betragte mig som en autoritet, om mine ord ikke skaber genklang i hans indre. Mit håb er, at mange disciple vil kunne afkorte dé~ lidelsesfyldte proces, sorn det er, når personligheden 5~al forstås, erkendes og besejres, så sjælen endelig kan styre.
Til jer, der vælger at studere min vejledning i selvud~~~lingens ædle kunst, vil jeg give dette råd, før I p~egynder læsningen: Vær fortrøstningsfulde, modige og stærke, vær parate til afslørende og forbløffende erkendelser, om end de er smertefulde, vær fyldt med hjertevarme og viljestyrke, og vid at I sejrer.
I ydmyghed og med kærlighed og tjenersind bringer jeg jer min broderlige hilsen. Nogle af jer vil kende mig som

Tibetaneren. Februar 1990

1. He1~ed
Der er et grundlæggende ~~nspunkt, som enhver esoterisk studerende nødvendi~vls må forstå. Hvis den enkelte er en del afhelheden, m~ ~elheden også rummes i den enkelte. Som foroven, således også forneden. Mennesket er helheden &r en utalli~ skare af dele, som kan eller ikke kan fatte hvilken he~hed, de er dele af. På samme niåde er mennesket en l~lle del af den store del, vi kalder menneskeheden.
Kun for den esoterisk stude~~nde kan dette udsagn begynde at ligne en sandhed. ~ kan i teorien tilslutte sig dette udsagn som en rimehØ arbejdshypotese, som
ha
en sandsynlig sandhed, og hvi~    n arbejder ihærdigt
med sig selv på en ansvarlig og ~alrettet måde, vil han mere og rnere i sit indre komin~ til en forståelse af, at dette udsagn føles rigtigt. Jo ~~re han arbejder på at blive sjælsstyret, jo mere ved h~~' at det er rigtigt. For det almindelige menneske vil ~~tte udsagn rimeligvis opfattes som et naivt, urealisti~~ og lidt idealiserende begreb.
Forudsat at den studerende af ~en urgamle visdom er et virkelig seriøst menneske, de~ i sit hjerte forstår, at det ikke blot drejer sig om at OPhObe en vældig mængde lærdom for mentalt at kunne b~~llere, vil han, jo mere den tilegnede viden bliver g~nn~mstrømmet og vitalid
seret med hjertets rene kærligh~ , nå til en dybere og
dybere forståelse i sit indre. De~ne forståelse rummer ikke blot en viden om, at han selv er en del af den samlede nienneskehed, men at han er en del af den klode, han bebor, af det store V~sen, der levendegør kloden, af sit solsystem, af det ~~ldige væsen, der har skabt og skaber og beliver dette ~~lsystem osv. osv. For denne discipel er der ingen ~ i det store kosmos.
Selv om hans normale fattee~ne ikke kan rumme disse ~ ~ vil han med sit
10
11
væsens kerne fatte, at sådan må det nødvendigvis være. Hvordan vil den almindelige aspirant kunne komme
til en sådan forståelse? Flere af følgende egenskaber må nødvendigvis være udviklet hos ham, før han kan få blot en ganske lille forståelse:

1.	Han må brændende stræbe efter at blive en sjælsstyret discipel.
2.	Hans hedeste længsel og største ønske i livet må være at tjene.
3.	Hans hjertecenter må være så rimeligt veludviklet, at han ikke blot omfatter sig selv og sin guddommelige kerne med varm og seriøs kærlighed, men at han som et indre sjælskrav nødvendigvis må lade denne kærlighed strømme ud mod andre som duftende,udstrømmende, varme hjertebølger.

Det sidste punkt er det vanskeligste for de fleste aspiranter og for mange unge disciple. Ofte tror de, at det vigtigste må være at elske andre, men de tager fejl, hvis de tror, at det for alvor kan lade sig gøre uden den varme forståelse for én selv. Hvordan skal delen kunne elske helheden, hvis den ikke elsker sig selv? Først når den forstår sig selv, kan den for alvor forstå helheden, for slet ikke at tale om de andre dele i helheden. Først når det lille univers er fattet, forstået og fyldt med varme, vil denne varme være i kontakt med den større helhed, og varmen vil da blive så intens, at den kan stråle ud til de andre dele i helheden. Men også først da.
Derfor må det stå klart for enhver, der seriøst ønsker at gå Vejen, at han må begynde med sig selv, samtidig med at han skaffer sig mere og mere esoterisk viden. Ved at arbejde på begge fronter vil han ydermere opdage, at for at koordinere disse to veje må han selv befinde sig i midten, nemlig i hjertets gyldne balance. Når han konstant befinder sig i midtpunktet som den afbalancerende, forstående og hjertevarme faktor, vil han kunne se lighedspunkterne mellem det store og det
små, og forståelsen vil blidt begynde at sive ind i hans hjerte.
Når først denne begyndende hjerteforståelse har fundet sted, vil disciplens udvikling accelerere stærkt. Han vil formulere et indre krav til sig selv om konstant at skulle leve sin viden med hjertet som styrende faktor. Jo mere han læser, jo mere må han afprøve det i praksis. Efter denne første forståelse kan intet for ham være gold teori mere. Alt må afprøves i personlighedens verden, så godt som han nu har forstået det. Til at begynde med vil han ofte glemme sit hjerte, men hurtigt vil han indse, at dette hjertevarme, neutrale sjælsprincip nødvendigvis må være mellemmanden, mægleren, der afbalancerer og formidler. Som foroven, så forneden.
Den opmærksomme læser vil på dette tidspunkt klart have fattet, at det første, det drejer sig om, er at etablere denne sjælskontakt, så den rette forståelse kan komme i stand hurtigst muligt. Jo før jo bedre.
Aspiranten vil rimeligvis langt hen ad vejen være glimrende tilfreds med at suge lærdom til sig og kalde det visdom, men uden selv at bemærke, at denne såkaldte visdom ikke har forandret ham spor på personlighedsplanet. Og dog kan det meget vel have stimuleret hans stolthed og hovmod, fordi han jo nu anser sig selv for at være i besiddelse af utrolige mængder af visdom. Hvis aspiranten kommer for langt ud i dette hovmod, kan det være en alvorlig hindring for hans videre åndelige udvikling, fordi hans mentale vehikel da vil befinde sig i en stivnet, selvtilfreds tilstand, som hverken rummer varme eller helhedsforståelse men kun separatisme. Vejen til helhed vil være lang for en sådan aspirant.
12
13
2. Første indvielse og den lange, svære fase, der følger
Jo hurtigere aspiranten indser, at kun kærligheden kan bringe ham til målet, jo hurtigere går hans åndelige udvikling. Samtidig vil han nødvendigvis indse, at kærlighed indbefatter tjeneste. Den sande kærlighed vil først omfatte den indre, varme kærlighed til hans egen guddommelighed. Når bevidstheden om hans eget guddommelige værd er fattet og erkendt, vil selvaccepten og selvtilliden vokse støt og stabilt. Fra det øjeblik følger usvigelig sikkert et voksende, indre krav om at lade al denne kærlighedsenergi strømme ud i tjeneste for andre og dermed for verden.
Den mentale stivhed og træghed skulle gerne være under rimelig kontrol af sjælen på dette tidspunkt, selv om det endnu ofte kun er momentvis. Tilegnelsen af viden fortsætter ufortøvet, men sideløbende har aspiranten et konstant voksende og indfølende indblik i omverdenens reaktioner. Hvor som helst der er mulighed for at træde hjælpende til, vil aspiranten tilbyde sin assistance. Jo mere tjenende han er i sit daglige liv, jo mere opdager han, at hans viden fra læsningen og studierne bliver assimileret og omdannet til visdom via hans voksende kærlighedsevne.
Ofte vil 1. indvielse ske på dette tidspunkt. Kandidaten vil normalt være temmelig uvidende om, hvad der er sket, men et indre krav om at leve et liv i kærlig tjeneste vil være bevidst.
Perioden, der følger nu og indtil 2. indvielse, vil være rileget langvarig og normalt strække sig over mange L'nkarnationer; Det, der primært skal læres og integreres i ~enne lange fase, er beherskelse afdisciplens følelsesliv. ~lt det fysiske er nu rimeligt under kontrol, men 'ølelserne skal ses, forstås og beherskes. Dette er det tore, springende punkt. I så mange liv har personlig-

4
heden været vant til at få sin vilje, i så mange liv har følelserne været så enerådende, at de ikke frivilligt opgiver deres gamle magtposition.
Uendelig langsomt går nu processen med at få større og større sjælskontakt og dermed stadig større kontrol over det stærke følelsesliv. Illusioner og blændværk1 fylder alle disse liv, og som oftest er disciplen ganske blind for, hvad der egentlig sker.
Næsten alle hans gamle personlighedsmønstre følger ham slavisk, og skønt han har et brændende, indre ønske om at tjene og om at forandre sig, går det kun meget langsomt fremad.
Tågerne samler sig. Personligheden forsvarer sig. Tættere og tættere bliver tågerne, illusionerne opbygges, finpudses og er fuldbragt. Illusionen er perfekt, personligheden er nu gjort blind, har gjort sig selv blind over for virkeligheden.
Blændværket trives overalt, når sjælen ikke styrer. Personlighederne bliver blinde konger, der tror de ved, der tror de styrer, der tror de er fuldkomne, og at andre har fejlen, har skylden. Glamour.
På det store illusionshjul trives blændværket, illusionerne, selvbedraget gennem utallige inkarnationer, til sjælen vinder indpas og mere og mere får fodfæste.
Da kommer den store oprydning, den svære tid hvor først erkendelse - senere hårdt arbejde - forestår. Sjælen skal og vil vinde, men personligheden vægrer sig og fortsætter sit gamle mønster.
Uden åndelig vilje lykkés processen ikke hurtigt. Igen og igen vil personligheden forsvare sig og opbygge tågeslør. Sjælen skal og må skære igennem og tage herredømmet. Beslutningen må tages definitivt af den

1. Illusion: Tankesindets forvrængede opfattelse af åndelige ideer og tanker. Kan opleves som fine, sky-agtige tågeslør, der lukker af for virkeligheden.
Blændværk:	Følelseslegemets yderligere forvrængning. Kan opleves som grov, omklamrende tåge, glamour, der totalt afsondrer personligheden fra sjælens verden.

15
enkelte discipel.Jo før jo bedre. Det er tåbeligt bare at vente og se tiden an. En gang for alle må beslutningen tages, og sjælen må ikke vige fra sin personlighed, må ikke miste årvågenheden blot et sekund.
Langsomt starter sjælen nu omprogrammerings~ projektet, og selv om personlighedens stivhed, træghed, konservatisme og andre uhensigtsmæssige tilstande vil forsøge at dommere, vil sjælen bevidst fokusere på den positive modpol, hvorved elementalerne udsultes.
Disciplen gør sig klar til 2. indvielse, kan se nødvendigheden af mod, tålmodighed og utrætteligt arbejde for at fastholde de nye, positive erkendelser og programmeringer. Sjælen vinder, når disciplen v14 at den skal vinde.
Uden vilje intet resultat. Uden vilje ingen indvielse. Porten passeres med viljekraft og strålende hjertevarme.
Når det er så utrolig vanskeligt for disciplen at beherske det astrale, skyldes det, at det meste er skjult eller fortrængt. I sindets dybe afkroge må han hente mange negative følelser og begær frem, som personligheden er meget uvillig til at kigge på. Det gamle reaktionsmønster har altid været - på snedigst mulig vis
- at undgå det ubehagelige, derfor optræder lynhurtigt nogle mekanismer, hvorved personligheden forsvarer sig selv på følgende måder:

1.	Ved at lyve om de faktiske forhold. Personligheden opfinder med strålende hjælp fra både astrallegemet og mentallegemet en meget fantasifuld historie, der ser så tilforladelig ud, at modparten tror på den. I så fald er faren drevet over for denne gang.

2.	Ved at retfærdiggøre sig selv. Dette er også én af de utallige forsvarsmekanismer, som personligheden snarrådigt benytter sig af for at klare frisag.

3.	Ved at lægge ansvaret væk fra sig selv og over på en anden eller noget andet. Dette punkt vil ofte indgå

16
under både punkt 1 og 2, men kan optræde særskilt. Princippet er, at personligheden lynhurtigt finder en syndebuk, som skylden meget bekvemt kan lægges over på. Igen er faren drevet over for denne gang.

Alt dette er kun nogle få eksempler på de talrige forsvarsmuligheder, som personligheden durkdrevent benytter sig af.
Efterhånden som sjælens lys trænger mere og mere igennem denne vældige glamour, begynder disciplen langsomt at fatte, hvad der sker. Til at begynde med uendelig modvilligt, for personlighedens gamle stolthed
-	kan absolut hverken tåle eller bære denne alvorlige afsløring, og længe vil den lavere natur stritte voldsomt imod denne uhyggelige afdækningsproces. Senere, når sjælen har fået lidt mere hold på sin personlighed, vil disciplen være villig til at tage ansvar for noget af det ubehagelige, der dukker op
Her kommer vi til et væsentligt punkt:

Disciplons ansvart~~ed
Mellem 1. og 2. indvielse er dette det mest ømfindtlige område af alle. Den søgende sjæl ved, at tiden er inde til at tage ansvar, men alt i den gamle natur vægrer sig ved dette ubehagelige stykke arbejde og udsætter det så længe, som det er muligt. Langt hen ad vejen er det i orden at tage ansvar for job, penge, boligsituation, aftaler, men det er ikke i orden at tage ansvar for noget, der rører sig inde i den enkelte. Det må være en privatsag. Hvilket det også er. Disciplen har sin frie vilje til at vente så længe, han vil. Men den voksende, dårlige samvittighed - parret med den store træthed, som de mange negativt bundne energier udløser - bevirker uvægerligt, at han nødvendigvis bliver drevet af sin sjæl til at begynde at se på, hvad det er, han rent faktisk gør.
Nu indledes den ubehagelige fase, hvor han gang på

17
gang konfronteres med sine egne illusioner, løgne, selvretfærdiggørelser og læggen ansvar fra sig. I begyndelsen ser han kun en brøkdel af det hele, men lidt efter lidt går det op for ham, at hans personlighed næsten uafbrudt benytter disse teknikker. Med vågnende, intuitiv bevidsthed forstår han, at han har gjort sådan i utallige liv, at alle omkring ham stort set optræder på samme måde, og han forfærdes over al denne uærlighed. Samtidig indser han, at han kun kan befries fra personlighedens blændværk ved konstant at identificere sig med sjælen, og nu begynder så den periode, vi kunne kalde

Å rvdgen~odsfasen
På dette stadium er disciplen tæt på 2. indvielse, som mange esoterisk studerende er det i dag. Han er næsten alt~d et godt og kærligt menneske, som andre har et rimeligt godt forhold til. Han er stabil, loyal, hjælpsom. Hans hjertekvaliteter bliver stadig mere udprægede, hans viden bliver i voksende grad mere gennemsyret af kærlighed, hvorved visdommen begynder at vise sig i stedse større og længere glimt.
Fælles for alle de disciple i verden, der har nået dette punkt på indvielsesvejen, er drva~n~d Den opmærksomhedsperiode, der nu er indledt, varer ved, men disciplen opdager for alvor, hvor utrolig opmærksom han uafbrudt må være, så at sjælen er den konstante kontrolfaktor. Blot et enkelt øjebliks uopmærksomhed kan medføre, at personligheden igen tilrøver sig magten med smertelige, nye beviser på gammel uansvarlighed. Sjælen må være tilskuer kontinuerligt, om den skal kunne omprogrammere sin t~æge personlighed og få et velfungerende redskab i di~~e lavere verdener. For at dette kan realiseres, må disciplen indlede sin næste fase, som vi kunne kalde
Opmærksomhedpd punktet
Fra lysets punkt i Guds sind ... sådan indledes Den store Påkaldelse. Punktet illustrerer altid manifestationen på alle planer. Lysets punkt er det manifesterede univers, det manifesterede solsystem, den manifesterede sjælsbevidsthed.
Manifestationen må træde i kraft, før livet kan udfolde sig. Et menneskes sjæl må være manifesteret, før dens liv kan udfolde sig. Så længe vi taler om sjælen på teoretisk plan, kan vi godt illustrere den ved et symbol, men symbolet virker først, når vi bruger det. Manifestationspunktet i symbolet betyder, at vi har manifesteret det.
Dette er vigtigt for enhver discipel at forstå. Analogiloven virker overalt. Som foroven, s4edes også forneden. Betragt makrokosmos, betragt mikrokosmos. De samme love gør sig gældende overalt, og disciplen er naturligvis ingen undtagelse.
Når kanalen er dannet, må den holdes ren og farbar ved uafbrudt årvågenhed. Ellers tilsmudses den eller blokeres, og personligheden er uden åndeligt styre.
Sjælen er ikke manifesteret, når det kan ske. Punktet mangler. Det er teori, ikke praksis. Tænk nøje over dette udsagn.

	18	19
3. Tjenestens omfattende vej
Tjeneste er det altoverskyggende, når aspiranten betræder Vejen. Tjeneste vil blive selve livet, jo længere disciplen når ad indvielsesvejen. Vi når bjergets top gennem tjeneste og kun på denne måde. Jo stejlere Vejen bliver, jo større bliver tjenesten. Dette er desværre et punkt, disciplen ofte glemmer, men det er umuligt at gøre fremskridt på den åndelige vej uden at tjene sine medmennesker. Så uanset at mange disciple gerne bare ville studere og nyde deres egen fortræffelige åndelighed, lader det sig ikke gøre - i hvert fald ikke, hvis de vil videre på Vejen
Elsk din næste som dig selv, sagde Kristus. Hvor godt har menneskesønnerne lært at elske sig selv? Meget er blevet misforstået, fordi ingen ønskede at være egoistiske. Når mennesker er egoistiske eller selvcentrerede, skyldes det næsten altid, at de ikke elsker sig selv, og derfor har de brug for at hævde sig på anden vis og påkalde sig opmærksomhed fra deres medmennesker. Sand egoisme er at elske sit sande Ego, som er sjælen. Hvor mange gør det? Indhyllet i tågernes og forvirringens kaotiske slør ser vi ikke klart. Derfor tror vi, at vi er kærlige, når vi kun elsker andre, men hvordan i alverden skulle vi kende kærlighed, når vi ikke elsker os selv? Det er tåbeligt at tro, at vi kan give noget til andre, som vi ikke selv kender.

Helhed
Helheden er alt. Helhed er universel bevidsthed. Helhed er.
Personligheden ser delen, som er en brøkdel af helheden, men ikke helheden. Personligheden tror, at delen er helheden. Den tror, at den ser klart. Den tror, at den forstår, og dog er den næsten blind for hændelserne i den virkelige verden. Den har en svag fornemmelse,
som den lynhurtigt fortrænger, da den instinktivt ved, at det betyder dens egen død, hvis den overgiver sig.
Om den blot vidste, at den ikke skal dø men forvandles. At dens liv bliver herligt, når bevidstheden identificerer sig med sjælen! Den kæmper og kæmper. Til hvilken nytte? En dag vil den dog alligevel besejres, overvindes og forvandles. Da bliver den lykkelig og indser, at den lange, seje kamp var temmelig tåbelig, at det var dens egen uvidenhed, der bevirkede, at den manisk og panisk kæmpede for at bevare magten. Hvilken magt?
Når den er besejret og forvandlet, fatter den ikke, at den ikke forstod før. Pludselig er alt lys, og den er lykkelig over at blive brugt af sjælen i positiv tjeneste.
Alle bjerge bliver besteget lidt efter lidt. Først når disciplene begynder at bestige deres indre bjerge, bliver bjergene gradvis mere og mere synlige. Når det indre kendes og forstås, begynder det at blive nærværende ~g synligt. Når de finere verdener begynder at blive erkendt og forstået, bliver også de nærværende og synlige. Som i det indre, således også i det ydre. Disciplen må identificere sig med hele sit bjerg for at kunne nå toppen, og jo hurtigere han indser, at han endnu ikke har passeret skovgrænsen, jo hurtigere indser han, at han meget ofte ikke kan se skoven for bare træer. Kun ét råd kan jeg give. Kom over trægrænsen, og se bjergets top, se målet. Overvind maya, blændværket, illusionerne, gå gennem Porten, og se klart for første gang. Først når vi ser klart, kan vi forstå, først når vi forstår, kan vi komme videre og blive til virkelig nytte på verdensbasis.

Pluto
Først må disciplen altså klare sine egne indre problemer, for uden en grundig, indre ransagning og hovedrengøring finder vi ikke frem til vore fortrængte og grundliggende problemer. I denne proces er Pluto den velsignende faktor, som hjælper den store skare, der

	20	21
nærmer sig Porten. Hvad enten disciplen vil det eller ej, vil Pluto uvægerligt bombardere ham med ubehagelige konfrontationer, som vil tvinge ham til at bearbejde sit eget ubevidste. Så snart disciplen har sagt ja til denne helt igennem afskyelige proces - set fra personlighedens synspunkt, idet personligheden absolut ikke ynder at blive afsløret - begynder de mest utrolige ting at ske. Den første fase er

Ov~rraskeLrens fase
Det er meget overraskende for disciplen at opdage, at han virkelig har huset så mange ubehagelige følelser og begær. Her gik han og troede, at han var blevet så åndelig, og så viser det sig, at så mange negative ting har været skjult i hans sind! Det overrasker og ryster ham, og meget ofte stopper han sin åndelige udvikling helt i denne fase og vender tilbage til sin tidligere, behagelige tilværelse, hvor personligheden kunne leve på den smukke livsløgn, at han jo var så åndelig, god og vus.
Når denne tilnærmelse til Porten er så vanskelig, skyldes det netop dette, at det er så svært at forstå for disciplene, at denne rengøringsfase er nødvendig. De viger tilbage, fordi de har levet i en vældig illusion om, at jo åndeligere de blev, jo skønnere var alt omkring dem og i dem. Men hvad de ikke har set er, at de ikke kan komme i kontakt med disse skønne verdener, før de selv er lige så skønne, og da de har en illusion om, at de virkelig er skønne indvendig, md det nødvendigvis være en hård og pinefuld erkendelse for dem at opdage, at det er de ikke. Derfor lader de sig lynhurtigt fange ind af personlighedens selvretfærdiggørende blændværk, når den fortæller dem, at dette her slet ikke er den åndelige vej med sådanne ubehagelige erkendelser, nej, den ”sande“ vej er den, de betrådte tidligere, dengang de selv var overbevist om, hvor åndelige de var. Hurtigt klamrer disciplen sig til personlighedens besnærende
f0rklaring, bliver igen fanget ind og sinket i mange år, før sjælen atter får en mulighed for at trænge igennem den vældige ophobning af blændværk.

Personligheden
Det, der er ubegribeligt for de fleste disciple, er, at de simpelthen ikke kan forstå, at de yirkelig skulle være så indhyllede i disse illusoriske tåger. De nægter at tro det, for deres forstand er jo så og så god, så derfor ser de naturligvis klart på alle områder. Netop dette er personlighedens force. Den ved nøjagtigt, hvordan den skal smigre og smøre, så den selv kan blive ved at beholde magten. Dybest set er den nemlig rædselsslagen ved tanken om, hvad der vil ske den dag, da sjælen overtager styret. Personligheden har ganske enkelt ikke det nødvendige overblik, den nødvendige indsigt til at kunne forestille sig det.
Den fremskredne discipel, der klart begynder at kunne se, hvor indhyllet han har været i sine tågeslør, får nu større og større indblik på mange nye områder, fordi han selv bearbejder sit blændværk og sine illusioner, hvorved sjælen lettere kan trænge igennem.

De syv strdler
Videnskaben om de syv stråler begynder at fascinere ham. Han har nok haft et vist kendskab til dem, læst om dem for at have den nødvendige, åndelige baggrund, men dybest set har han ikke forstået, at det egentlig var noget, der berørte ham selv i allerhøjeste grad. Men på dette stadium, hvor han er ved at nå til ydergrænsen af sin egen skov, melder der sig pludselig et indre krav om, at han må forstå sin egen stråleopbygning, at han kan arbejde positivt og konstruktivt med på sin egen udvikling ved at være opmærksom på, om han fremskynder eller forhaler sine egne processer. Kort sagt, han begynder at forske.

	22	23

Primært vil han gerne finde ind til forståelsen af sin egen sjælsstråle, for på dette stadium er han klar over, at det er enheden med sjælen, der er det foreløbigt højeste mål. Derfor bliver det magtpåliggende for ham at arbejde med på planen ved at tune sig ind på denne sjælsstråle. Når han forstår dens kvalitet, vil han bedre kunne indstille sine personlighedslegemer på at indordne sig denne egenskab, så personligheden kan blive et bedre og mere brugbart redskab.
Et omvendt lyshjerte løfter sig fra mellemgulvet og
op.	Det består af buddhisk stof, der udvikler alle chakraerne fra hjertet og opad. Spidsen af det omvendte hjerte stræber stadig højere op og bliver til antahkaranaen. Bunden af hjertet - som egentlig er toppen - forbliver i mellemgulvsregionen.
Antahkaranaspidsen åbner sig, så den kan modtage triadens energier, der strømmer ned og bliver opfanget af det omvendte hjerte. Derved fyldes det uafladeligt med åndeligt stof, hvilket bevirker, at det uophørligt kan vokse i styrke og volumen.
På ~in vej opad passerer antahkaranaspidsen igennem flammerne, der hele tiden understreger betydningen af den åndelige vilje. Flammerne understreger viljesbetydningen. Det er svært for aspiranten og den unge discipel at fatte dette, men den buddhiske flamme indeholder viljen til kærlighed og visdom, den manasiske flamme indeholder viljen til åndelig, intelligent aktivitet - og endelig indeholder den atmiske viljes flamme viljen til at ville, til at skabe, til liv i uafbrudt vækst.
Viljesbegrebet er således det primære - set fra et højere synspunkt. Set nedefra er kærligheden den betingende faktor, fordi dette er et 2. stråles solsystem -glem aldrig dette. Når disciplen forener kærlighedsaspektet og visdommen med viMen til kærlighed og visdom - sker tingene. Bevidstheden udvider sig kun, når viljen til udvikling er til stede. Alle syv stråler indeholder viljesbegrebet. Den betingende vilje er til

24
~~5tede i al energi, i alt liv. Intet udvikler sig, hvis viT~~~je ikke er til stede. Alt dør, går i forfald, når yiljesaspektet 0phører. Liv er vilje, bevidsthed er vilje, manifestation er vilje.
På samme måde er indvielse vilje. Er viljen til indvielse ikke til stede, sker indvielsen ikke. Disciplen er en aktiv, dynamisk viljesfaktor i sin egen voksende bevidsthed. Glipper viljen, begynder stilstanden, der fører til død, 5tagnation.

25

4. Drivkraften
Igennem talrige inkarnationer har sjælene stridt og kærnpet. Utallige pinsler er gennemlevet og udstået. Utallige sorger, kriser og vanskeligheder er gennemlevet og overvundet. Menneskesønnerne har lidt og lært. Langsomt skrider indlæringen fremad, langsomt drejer hjulet rundt med de lidende menneskesønner. Erfaring på erfaring samles. Kundskaben vokser, længslen vokser. Menneskesønnerne ved, at de længes, men ved knap nok efter hvad. Omsider bliver materiens trældom så tung og utilfredsstillende, at mennesket bliver en søgende sjæl. Uendelig langsomt begynder mennesket at fatte, at der er en større virkelighed til, en større retfærdighed, en guddommelig styrelse. Uvirkelig og svag er denne fornemmelse i begyndelsen, men jo mere mennesket giver sig selv lov til at mærke denne længsel, jo mere mærker det inden i sig selv, at dette føles rigtigt, at fremtiden rummer krav om at gå fremad og opad.
Famlende er Vejen til at begynde med på det nye hjul, som markerer det store skift fra illusionernes og blænd-værkets totale beherskelse til sjælenes større og større herredømme på Lysets Vej. Dunkelt aner aspiranten det høje bjerg forude, véd at det er hans vej, véd at der også er en indre Vej, som han md følge, uanset hvad det vil koste ham af tårer og pinsler. Han véd, at der ikke er nogen vej tilbage. Stedse går Vejen fremad og opad, skønt den mange gange går nedad i huller og dale. Men hver gang en ny top nås, ser han, eller aner han, at han er nået lidt højere, end han var før.
Bjergets konturer tegner sig så småt for hans indre blik. Endnu er det langt borte, men han véd, at han når det en skønne dag. Han må og skal nå det, uanset farertie undervejs. En indre, stærk og forunderlig kraft driver ham støt og stædigt fremad. Mange gange mister han bjerget af syne. Modgangen er for stor, og blænd-
værket overvælder ham, men selv om han ikke forstår det og ikke ser klart, fortsætter han alligevel ufortrødent mod det store og forunderlige, som han knap nok fatter. Den indre længsel er stærkere end alt andet, og hver gang han er faldet, rejser hans egen længsel ham igen og vender hans skridt mod øst, mod bjerget.
Mennesket vandrer og vandrer, kæmper endeløse kampe mod sig selv, mod andre, mod ydre farer, mod indre farer. Han taber, han vinder, han velsigner, han forbander sin skæbne, men den indre længsel får ham til at fortsætte i det uendelige. Efterhånden begynder noget i ham at dæmre. Der er en højere kraft, der må være en højere kraft, en Gud, en skaber, noget der er større end han selv. Han har brug for denne kraft, brug for støtte, brug for noget at bede til, nogen at kunne støtte sig til, have tillid til, men også brug for at have nogen at forbande, når tingene bliver for svære, når modgangen bliver for slem. En stor, vidunderlig syndebuk, der kan tage hans ansvar fra ham, hjælpe ham, løfte ham. Længe, længe er dette menneskets store trøst på Illusionens hjul, men når mennesket drejer den modsatte vej og begynder på Lysets Vej på Livets og Lysets store hjul, da véd han, at lyset er inde i ham selv, at det guddommelige også bor i ham. Dunkelt véd han det i starten, men som tiden og inkarnationerne gar, bliver denne viden stærkere og stærkere.
Han evner nu at lytte ind og mærke, at der er noget, der er større, stærkere inden i ham selv, og dette noget er det, der driver ham, det, der er hans ledende, styrende, indre kraft, som han md følge. Jo stærkere denne indre følelse bliver for ham, jo stærkere aner han bjergets konturer. Instinktivt, senere intuitivt véd han, at dette er hans eget indre

27
bjerg, som han må bestige, hans egen indre guddommelighed, som han må og skal lære at kende, at forstå. Alle farer og vanskeligheder kan han trodse, når blot han véd, at han en dag skal nå dette bjerg og få svar på alle sine spørgsmål. - Og dog vælter han gang på gang og glemmer alt om sit indre bjerg, glemmer alt om den styrende kraft. Modgangen er for stor, illusionerne for altovervældende. Der er ingen Gud til, livet er meningsløst, han selv er meningsløs, han kan lige så godt lægge sig til at dø med det samme. Men når han er død fra den fysiske verden, møder han jo sit eget vidunderlige, indre bjerg, og endnu en gang tager han beslutning om at komme ned i inkarnation for at gøre sig fortjent til nedefra at nærme sig dette mageløse bjerg, som lokker så forjættende.
Således fortsætter det ene liv efter det andet. Mennesket sår, mennesket høster, har medgang, har modgang, men kæmper sig frem, strider sig ud af tågerne og begynder at se klart, ser bjerget og styrer målrettet mod det, for derefter atter at lade tågerne omhylle sig, hvorefter personligheden igen styrer. En svag åbning, en lykke, en glæde, og verden åbner sig, bjerget toner frem, og sjælen inspirerer sin personlighed, så længe den kan holde sig fri af mayas og blændværkets utrættelige slør.
Selv har mennesket ingen rigtig erindring om, hvor længe dette fortsætter, men utålmodigheden vokser, og dermed vokser ønsket om dog endelig engang at sejre og at nå dette strålende mål, der så længe har været så langt borte, og da fatter mennesket, at det har en fri vilje, at det selv kan bestemme, hvor længe det skal vare. Når sjælen styrer, når den åndelige vilje styrer, kan det nås med stormskridt, ~en så snart personligheden får lov at køre sit gamle,

28
~~~n5igtsmæssige løb, vinder blændværket, og tiden går tilsyneladende i stå.
En protest rejser sig i det indre. Hvem er jeg? Er det mig, der styrer, eller lader jeg mig styre?
Bølgerne løfter sig, frådende og glubske. De skyller ind over det intetanende offer, som hurtigt bliver deres bytte. Offeret ved hverken ud eller ind, men lader stormens bølger om at bestemme kursen. Alt er kaos og sorg.
Først når bølgerne lægger sig, og havet bliver roligt, kan offeret igen samle sig. Solen bryder måske frem, og offeret opdager, at det er et menneske i Guds billede. Det beslutter, at aldrig mere vil det ligge under for bølgernes vilde favntag, men næste gang uvejret sætter ind, sker nøjagtig det samme.
Først når mennesket opdager, at det har en fri, åndelig vilje, bliver det muligt at trodse bølgerne. Da kan den åndelige styrmand holde sin kurs på trods af bølger og uvejr.
Disciplen har fået nok. Nu skal det være. Nu vil han satse alt på at nå målet. Hvorfor blev personligheden igen rendt over ende? Var kærligheden ikke stor nok? Nej, den var ikke stor nok til disciplen selv. Vi er tilbage, hvor vi begyndte.
Når disciplen ikke elsker sig selv nok, elsker sin egen guddommelighed, sit eget indre bjerg, kan han ikke elske andre. Når han ikke elsker sig selv, bliver han væltet, fanget ind af tågerne, lader personligheden styre. Han indser nu, at der kun er én ting at gøre: At lære at elske szg selv. Da begynder en spændende ny fase. Ved at se på sig selv, ved at se på universet, begynder han at se og forstå, at han selv er et lille univers, han er sit eget guddommelige univers, og han er ganske lamslået over, at han faktisk er en så utrolig kopi af det store og forunderlige, som han har
længtes sådan efter. Pludselig erkender han, at han slet ikke behøver at rejse så langt for at finde dette fantastiske, for det er jo her, inde i ham selv, og det er slet ingen kopi, det er ham, og han er ganske unik, noget helt for sig selv. Nok ligner han andre meget endda - men alligevel er han helt enestående.
Da indtræder den store forandring, vendepunktet. Han forstår pludselig, hvor utrolig enestående han selv er, og han finder den sande kærlighed i sig selv, til sig selv, og dermed til enhver anden. Tænk, at han har løbet så længe, så langt, efter noget, der hele tiden var inde i hans eget hjerte. Med stadig voksende glæde forstår han, at han selv er dette bjerg, at han er en del afhelheden, at helheden bor i ham og har gjort det hele tiden. Glæden skyller gennem ham, illusi onerne skylles væk, og klart ser han, at han er sjælen. Nu tager han den store beslutning, at fremover skal han~ sjælen~ styre den stakkels personlighed, der så let lader sig indfange af de tåbelige illusioner. Han bruger sin åndelige flamme, har endelig i sit klare øjeblik fået øje på den. Han styrer, og livet er lykkeligt. Tænk, at han ikke for længst har levet sådan før.
En lille episode indtræffer nu i hans privatliv. Han bliver meget vred og skuffet og glemmer alt om sin åndelige flammé og om sjælen, der skulle styre. Så hurtigt går det.
Tågerne findes i alle personligheden5 verdener. Dette er vigtigt at fastslå. Hvor illusionerne trives, er der løgn og selvbedrag.
Al udvikling har en fremadgående og opadgående bevægelse.
Derfor vil blændværket blive mere og mere
forfinet, mere og mere subtilt. Derved bliver det sværere og sværere at få øje på det, at erkende det.

30
5. ~~delig vilje og sjælsbevidsthed
Fra det øjeblik, disciplen begynder at gøre sig klart, hvad det er for en vældig pilgrimsrejse, han har givet sig ud på, begynder hans sjæls indflydelse at gøre sig stærkere og stærkere gældende. Men det er på sin plads at notere, at sjælens indflydelse kun kan gøre sig gældende~ såfremt personligheden er i ro. Disciplens vilje til at holde sig i uforanderlig to er altafgørende, og som enhver esoterisk studerende vil vide af egen bitter erfaring, er dette uhyre vanskeligt at praktisere.
Kun ét er fornødent, og alle disciple må alvorligt nåtere sig dette. Brugen af den åndelige vilje er den bestemmende faktor. Viljen afgør, om projektet skal lykkes. Først må disciplen erkende, at han er i besiddelse af åndelig vilje. Når ha+i har erkendt, forstået og afprøvet sin åndelige vilje, må han tage den fornødne beslutning: Altid at anvende den. Når hans motiv er rent og hans beslutning fast vil det lykkes ham bedre og bedre at holde sin k~rs.
Disciplen må være sig fuldstændig bevidst, at hans kanal skal være hel og ubrudt. Hertil kan han visualisere en åben forbindelse fra sin åndelige viljes flamme ned gennem de afbalancerede personlighedslegemer.

Gennem antahkaranaen strømmer energi ned fra de forskellige planer. I princippet kan enhver energi benytte sig af den skabte antahkarana, men disciplens udviklingsstadium er naturligvis afgørende for, hvor højt et niveau han kan kontakte.
Hvilke underplaner behersker disciplen? Hvilken indvielse har han? Arbejder han utrætteligt på sin egen åndelige udvikling? Disciplinerer han sig selv, tager han ansvar? Alt dette er vigtigt og afgørende.
Han vil kunne tage energi ind fra de underplaner, han behersker i personlighedens verdener, men også fra for eksempel den buddhiske verden, hvis hans grad af
sjælskontrol er stor nok.
Det er vigtigt at forstå, at alle underplaner af samme type korresponderer med hinanden, fordi den molekylære opbygning i en vis forstand er den samme.Jeg siger udtrykkeligt i en vis forstand, fordi analogien passer. Tænk over dette.
Vi kommer først i kontakt med den æteriske udstråling fra 4. underplan, når vi behersker de tre nedre. Når 4. underplan beherskes fysisk, vil det også påvirke vor astrale og mentale forståelse og vor beherskelse af de respektive underplaner i de respektive verdener.
De syv stråler behersker hver sit underplan. Deraf ligheden, fordi 1. stråle altid vil være stærk i alle verdeners 1. underplan.
Først når 3. underplan beherskes, vil sjælskontakten for alvor være perfekt. Dette sker ved 3. indvielse.

Det er vigtigt at forstå, at den åndelige flamme repræsenterer 1. stråle, som kan give kraft og styrke til:

1.	At holde kanalen ren og ublokeret.

2.	At holde kursen på sjælens præmisser.

3.	At bortbrænde uhensigtsmæssige blokeringer i personlighedslegemerne. Dette sidste punkt er af uhyre stor betydning. Om dog blot disciplen kunne forstå, at han i sig har alle remedierne til denne lange og farefulde rejse.

Disciplens medbragte kærlighedsbagage er af den største vigtighed. Uophørligt må han erindre sig, at for hvert eneste skridt på Vejen har han mulighed for at spørge sin egen indre kerne, sin sjæl, men alt for ofte lukker han af for sin egen høje autoritet og søger sine svar i øst og vest.

Visdommen er som en bølge, der skyller ind over os. Den river alt uhensigtsmæssigt med sig og lader kun det værdifulde blive tilbage - renset og forvandlet.
Viden er ophobtiing afmental lærdom, som bruges til at gøre nytte i verden med eller til at stive en betrængt personlighed af med.
Hvis et menneske har både kærlighed og viden, vil han, hvis han er sjælsstyret, kunne integrere disse kvaliteter og dermed forvandle dem til visdom, som er den højeste potens af kærlighedsviden.

Størst af alt er kærlighed. Glem aldrig dette. Mange af pilgrimmene På indvielsesvejen glemmer det alt for ofte i deres hunger efter viden, som på dette stadium er gold, om den ikke væves sammen med kærlighedens fine tråde, som dermed gør den egnet til at blive omsat i praksis. Dette er alkymi. Tænk over dette!
To af den rejsendes vigtigste remedier i bagagen er kærlighed og åndelig vilje. Men de teoretiske ord er ikke nok. Nytteværdien af disse ord afhænger af den indre forsta else, det magiske ”Sesam, luk dig op.“ Kun i den hengivne, tjenende, meditative proces kan den sande betydning af denne bagage forstås. Kunne disciple overalt dog indse, at de må vende sig indad og opad, når livet bliver svært. Det, der gør det så vanskeligt, er den stærke personligheds-fiksering, som er så tilsyneladende umulig at slippe. Når først blændværket har indhyllet disciplen, er kanalen totalt afbrudt, og han får ikke noget svar fra sjælen, men derimod med garanti fra sin durkdrevne personlighed, som her ser en enestående mulighed for at forlænge sin magt-eksistens mest muligt, jo listigere disciplen kan vildføres. ”Verden vil bedrages“, siger et gammelt ordsprog, og verden nyder det på illusionens store bedrageriske vej. Men disciplen burde vide bedre.
Jo hurtigere han indser, at han med sin åndelige vilje omgående ~ør begynde sin egen omprogrammering, jo hurtigere vil det bære frugt. I utallige inkarnationer har hans perso~lighed vænnet sig til en negativ programmering - ”du skal ikke tro, du er noget“, ”det her kan du
ikke klare“, osv. - Er der noget at sige til, at hans personlighed bliver ved med sådan en programmering? Han er jo også programmeret til at lade følelser og tanker vælte sig over ende igen og igen. Det værste, han kan gøre, er at tro på dem, der siger, at følelserne og begærene skal udleves. Nuvel, han har sin frie vilje til at fortsætte dem i al evighed, om han vil, men han må gøre sig klart, at hele tiden skaber han sig ny karma ved at fortsætte denne negative programmering. Det er skruen uden ende.
Jeg understreger: En positiv omprogrammering er tvingende nødvendig, om målet skal nås. For at dette kan foregå uafbrudt, må den åndelige vilje og sjælsbevidsthed gå hånd i hånd og være opmærksomme og årvågne hele tiden. Dette er den virkelige prøve, den ~r daglig og konstant. Indvielsen er resultatet af disse endeløse prøver undervejs.

34
6. Tjeneste	og prøvelset fører til indvielse

Disciplen påtager sig sit særlige ansvar, så snart han indefra ved, at han er rede, at stunden er inde. Når sjælen kalder, er han rede. Hans lys er begyndt at flamme op, Mestrene har fået øje på ham, han er ved at være rede til det store, tjenende arbejde. Dette punkt indtræffer, når disciplen er begyndt at nærme sig skov-grænsen. Endnu er der illusioner, endnu er der blændværk, men målet, bjergtoppen, kan skimtes mellem de yderste, sparsomme træer, som repræsenterer de sidste astrale slanger, der må overvindes og besejres, inden den store kamp er kæmpet, inden disciplen i ydmyghed, knælende, vinder den endelige sejr.
På dette stadium brænder disciplen efter at tjene. Alt i ham er koncentreret om dette ene: At tjene. Alt er han parat til for at adlyde s~ælens hedeste ønske - han ønsker endog at besejre sin stærke begærnatur, som forud har kastet ham hid og did som offer for de frådende bølger og for blændværkets irrationelle natur. Hele denne periode forud for 2. indvielse er prøvelse på prøvelse. Bestandig bliver disciplen prøvet på sin årvågenhed. Bestandig opdager han, hvor let personligheden lader sig indhylle i de urgamle tåger. Modløs og bedrøvet er han igen og igen på nippet til at opgive den drabelige kamp mod blændværkets bedrageriske s~r.
Hver gang han har halet sig op til sjælsstyring ved sin utrættelige, åndelige viljes hjælp, afprøves han igen - og vælter. Men han vokser med opgaven. Finere og finere bliver prøverne. Mere og mere subtilt bliver han afprøvet. Trods huller og faldgruber lærer han i stadig højere grad at bevare blot lidt af sjælskontrollen, hvor han før fik forbindelsen helt afbrudt, så det næsten var umuligt at genoprette kanalen;Senere strømmer sjælsimpulsen
med en kraft og styrke, der bidrager til at gøre kanalen bred og stærk, så han bliver bedre rustet til at modtage direkte for en kortere stund.
Dette kraftinterval tjener til at give den vordende kandidat mulighed for eftertanke. I disse stunder skal han se, erkende, lære og forstå. Skønt han i begyndelsen bliver utrolig modløs, fordi alt synes så håbløst, ser han alligevel fremskridtet, som tiden skrider frem, og hullerne bliver mindre og mindre. Sandelig bliver han dygtigere, og straks viser der sig et nyt hul, hvor det gamle blændværk trives. Men disciplens skelneevne bliver skærpet for hver eneste prøve, stor som lille, og når han kommer til det stadium, hvor den tynde sjælskontakt er der uophørligt, får han selv muligheden for at se sit eget blændværk, inden det omslutter ham helt. Dette er hans store redning, for når han kan se det, kan han også bortbrænde det med sin åndelige flamme, som med tiden er blevet ham et kærere og kærere værktøj.
Vendepunktet indtræder. Det store og altafgørende vendepunkt. Nået så langt er disciplen kommet over den sværeste afgrund: Modløshedens og magtesløshedens afgrund. De fleste vordende kandidater vender om ved dette syn. Afmægtige indser de, at de ikke har mod og udholdenhed nok til at forcere denne frygtindgydende kløft. De fortsætter deres sol- og bygevejr, hvor skiftevis solen (sjælen) og bygerne (følelserne) styrer. Situationen er utilfredsstillende, og de ved det, men deres brændende stræben er ikke stor nok til at få dem i kontakt med deres egen åndelige flamme, som kan hjælpe dem over det sidste og store svælg.
Den afgørende prøve er netop så svær, at den sorterer de vege og lunkne fra. Kun brændende ildhu, tjenstiver og vilje kan give disciplen sejr. Dette er en kamp, som han skal ville vinde. Mangler viljen, har han tabt på forhånd. Men med den åndelige flamme lysende og brændende over hans hoved bliver den åndelige sejr hans, og afgrunden kan besejres. Hans sjælskontakt er
stærkere end n0gensinde, og prøverne bliver mere og mere subtile, for blændværket er ikke ophørt. Enkelte falder fra på dette stadium, men det hører til sjældenhederne. Klarer man kløften, klarer man næsten altid resten, fordi man kender sit værktøj og sin bagage.
Fasen, der indtræder nu, er skelsættende ny og anderledes. Hvor mod, tålmodighed, fyrighed, uforfærdethed og skelneevne før var i forgrunden, kræves der nu andre dyder, om end skelneevnen stadig er i fokus, mens de andre træder lidt i baggrunden. De nye dyder er hengivenhed, tillid, opofrelse og ydmyghed. Kun når vi har overvundet både de maskuline og de feminine ~anskeligheder, har vi for alvor overvundet blændværkets slanger. Og alle de sidste subtile slanger kan meget vel vise sig langt vanskeligere at overvinde end de store, iøjnefaldende uhyrer.
Hele perioden mellem 1. og 2. indvielse kan omfatte en vældig række afinkarnationer, men når vendepunktet indtræder, vil det normalt gå stærkt. De fleste vil klare den endelige sejr i den samme inkarnation, hvori vendepunktet indtræffer. Modet er nødvendigt for virkelig at blive konfronteret med sit eget slimede og vederstyggelige ubevidste, og ikke alene skal vi kunne tåle denne konfrontation, men vi skal også tage kampen op og vinde den.
Da sker dette forunderlige, at vi opdager, at vi kun kan vinde, såfremt vi er ydmyge. Modet og ydmygheden må og skal gå hånd i hånd. Dette er en særpræget og utrolig oplevelse og erkendelse for de fleste disciple, fordi de er så vant til at leve i den dualistiske verden. Det er en meget nødvendig erfaring for den fremskredne discipel på dette stadium. Når han skal overvinde og forstå blændværkets store farer, fristelser og ødelæggende virkninger, må han også forstå, at helhedens verden ser ganske anderledes ud. Hvor han på følelsernes område før kunne se sagen fra henholdsvis sin sjæls og sin personligheds side, så vil han nu, efterhånden som han
Porten, mere og mere se sagen ~un ira nærm ~rsig
~,fra~ elhedens side, fordi hans følelser og begær sjælen        ·dt i sjælens tjeneste. Dermed tjener de

vil væ~e tra

helhed~ens v~1' og på det område vil der ikke mere være duali~me, fordi modsætningerne går op i en
nogen enhe~

højere

Men endn~ varer det en stund, før indvielsens stjerne fre~~ over kandidatens hoved som et synligt
kan ~ godken d elsen fra Shamballas øverste repræsen

~ ~onge~ Når indvielsen gives, gives den jo netop

~~~Jig afslutning på et ufatteligt langt prøvesom e ~DerfOr skal alle de sidste prøver gøres finere og forløb. ~ d~sciplen i praksis kan vise, at ingen af finere, ~ærke~5 snedige slanger behersker ham mere, og blænd Vn i et hul, ja, så må han træne mere på netop falder ~a
denne 4etalje~ som afslørede en svaghed i hans personlighed et puøkt hvor hans personlighed stadig udøvede sin g~~le m~t.
Såle~es fo~tsæktter finpudsningen, til alt det astrale er under ~jæle~5 ontrol, til alle følelser, begær, tåger, slange~' glamour og blændværk ses fra helhedens verden med 5~~lens ene øje, og da kommer det store øjeblik, da discipl~n bel~nnes i indvielsens hal, hvor Kristus, Verdenslæ~eren, med magtens og indvielsens stav berører kandid~tens ~trubecenter, hvorved dets åndelige levenfinder sted til gavn for verden.
Når	den femtakkede stjerne lyser, er det tegn på ~f ka~didaten fra selve vor planetariske Logos,
accept 5 ind~e Konge. Først når stjernen stråler, kan Verde~                    begynde. Denne stjerne er ikke

blot ~ ~at K~maras symbol på accept, men også mennesket3~ sym~01 Den øverste tak er det menneskelige hoved der 5~æber opad, de to vandrette takker er menne'~ets ~rme, der kommunikerer den åndelige visdoni ud, ~g de to nederste takker symboliserer menne~ets ~ ben, der bevarer jordforbindelsen.

38
7.	I'arctisciple
Disciplen ser lyset, når hans egen kanal er klar og ren. ~ver gang blændværket tilsmudset antahkaranaen, forsvinder lyset for en stund. En stund af en varighed, der svarer til den tid, det tager disciplen at indse og erkende, hvad der gik galt og hvorfor. Først efter vendepunktet indtræder disse subtile prøvefaser. Før dette tidspunkt aner disciplen oftest ikke, at han har ligget under for dette tågeslør, og han er ganske overbevist om, at han ser helt klart og fornuftigt på alt. Blændværk. Vejen op ad bjerget og ud fra skove~ kan synes utrolig lang og ~esværlig. Hele tiden tænker disciplen, at nu må han da være kommet til vejs ende, men som regel er det langt fra tilfældet. Igen og igen sniger dette blændværk sig ind. Det starter som en tilsyneladende uskyldig tanke, en illusion der let forvrænget iklæder sig astrait stof, hvorved tågeringen har omsluttet disciplen. Denne tågering er afganske fint astro-mentalt stof, og normalt bemærkes den slet ikke, hverken af disciplen eller andre.
Kun hvis der er en discipel på et mere fremskredent stadium eller en indviet til stede, kan den påpeges. Normalt vil det tage mange liv at opdage, erkende og forvandle denne subtile forvrængning. Men da tiden i øjeblikket er knap, har Hierarkiet overalt på kloden eksperimenter i gang, hvor pardisciple træner inten~t sammen. Resultaterne ser meget lovende ud. Hvert par er nøje udvalgt og sat sammen med en særlig mission for øje. Der er lagt eksakte planer for, hvordan prøveforløbet vil falde heldigst muligt ud. En af de to vil altid være et lille skridt foran den anden, så den første konstant kan bemærke, om der er blændværk til stede. Den intense træning mellem de to, der må have en inderlig kærlighed til hinanden på alle planer for at kunne stå distancen, forløber som en terapiproces, i hvilken hver især er

39
terapeut for ~en anden, men dog således, at specielt den af detn, ~er ~ længst på Vejen, er overterapeut.
E~ent1~g v~r Hierarkiets plan, at dette forløb skulle finde sted i ~dsøgte, esoteriske grupper som en indtuningspr~~~5 til den nye Vandbærertidsalder. Men de forskelli~e førsøg, der har været eksperimenteret med, er falde~ ret uheldigt ud, og vi må erkende, at tiden endnu ~~ke ~r moden. Dog skal gruppeenheden stimuleres o~ ~æres med åndelig kraft, og derfor har vi valgt den tni~dst tænkelige gruppe, nemlig par-gruppen. Memti~~n ~ed disse særlige par er primært at gøde jordbu~~~~ for fremtidens gruppedannelser og at få erfaring~~ p~ hele dette nye gruppeområde. Samtidig får vi afprøvet mange forskellige forhold omkring gruppei~~~~elser, i dette tilfælde par-indvielser. De forel~bi~e resultater viser, at manden og kvinden i et såda~t ~arførhold stimulerer hinanden kraftigt til at gennein~~ iødvielsesprocessen på rekordtid.
Natur ligvis er hvert individ i et sådant par nøje udvalgt. De ~'1å i åndelig udvikling være kommet næsten lige l~n~t. De må begge have et brændende ønske om at tjene, et br~ndende ønske om ærligt at arbejde med sig selv, ~tS~e på sig selv, og de må begge være indstillet på et ultra~år~~ p~øveforløb næsten døgnet rundt. Til gengæld hjælper vi dem og støtter dem i forløbet, så intet går rigtigt g~t ~n sådan langvarig parterapi kan kun lykkes for to 5~æle, der er nært åndeligt beslægtede og helst med sa~me stråleopbygning.Jo mere de ligner hinanden, jo mer~ spejler de hinandens fejl, jo mere kritiske er de, jo stør~~ er årvågenheden.
I be~~ndelsen er opmærksomheden helt klart størst over f~r den andens fejl og i langt mindre grad over for ens eg~q~ fejl. Men efterhånden som processen skrider fremaq, og disciplene bliver sig mere og mere bevidst, hvad 4e~t er for et eksperiment, de deltager i, ændrer mange ~ing sig. Typisk vil parterne i den første periode bomb~r~ere hinanden med kritik, hvorefter de vil

40
forsvare sig med de mekanismer, vi tidligere har omtalt. ~øgnen, selvretfærdiggørelsen og ansvaret, som bliver lagt over på den anden, er hyppigt tilbagevendende problemer~ som indtræder i parrets tidlige periode. Begge vil de ligge under for vældige tåger afblændværk, soin indhyller dem så meget, at følelserne næsten tager livet af dem.
Men da det er disciple af ganske høj karat, og da de er rimeligt tæt på 2. indvielse, vil de hurtigt komme sig så meget, at sjælen får et vist hold på sin personlighed, og herefter vil de to disciple sætte sig ned og prøve at komme til klarhed over, hvad der gik galt. Fordi den stræbende vilje til tjeneste altid er meget høj hos disse par, helmer de ikke, før problemerne er blevet bearbejdet, forstået og erkendt, om det så skal tage hele natten, det skal ordnes.
Hele denne første fase er meget hård og opslidende, og er kærligheden ikke af høj, åndelig art, vil parterne skilles meget hurtigt. I vore parforsøg har alle været nøje udsøgt, og kun ganske få procent har valgt at gå fra hinanden. I alle de resterende tilfælde er parterne blevet sammen og har kæmpet videre, vel vidende at dette forsøg var en fantastisk indledning til noget stort og enestående, som var en virkelig anledning til tjeneste i praksis, og som samtidig var en åndelig udviklingsproces, der i sig rummede en ganske særlig åndelig bevågenhedsog fremskyndelsesoplevelse.
Det, der normalt tager mange inkarnationer at forsta, gennemlever disse par på måneder, på år. Intensivt er de totalt årvågne fra morgen til aften. Eneste ferie fra terapien er, når de passer deres normale arbejde. Dette kan forekomme dem som en herlig rekreation, inden de igen skal hjem til terapi-processen. Arbejdet består i en vældig årvågenhed over for ens egne og den andens handlinger, ord, følelser, tanker, forklaringer osv. På alle personlighedens planer er årvågenheden til stede. Hvert sekund. Den mindste detalje ses, der gøres
opmærksom på detaljen, dette udløser en reaktion, som så straks eller efter nogen tid tages op, bearbejdes, erkendes og forstås. Motiverne bag episoden tages op. Hvad var motivet hos hver af parterne til at sige og gøre det, de gjorde? Hvorfor blev reaktionen, som den blev? Dette er en endeløs, minutiøs proces, den er udmarvende men lærerig.
Når parret har holdt ud det første halve år, begynder resultaterne for alvor at vise sig. De har vist sig længe før og har animeret disciplene til at fortsætte, men først efter ca. 6 måneder bliver resultaterne synligt mærkbare. Endelig har de forstået personligheds-mekanismerne, disse utrolige tågetnekanismer, som så lynhurtigt sætter ind, når et blødt og sårbart punkt rammes. Omgående hvirvles personen væk fra sin normalt fine sjælsforbindelse, men partneren, der endnu har sin i behold, er vidne til processen, som så bagefter kan gennemgås i detaljer og forstås.
Efter at begge i alle disse måneder på nærmeste hold har været vidner til dette fantastiske glamourspil for åbent tæppe, bliver de trænede iagttagere. Både af sig selv og af andre. Alt det, som personligheden tidligere har kunnet slippe godt fra, lykkes nu ikke, fordi partneren straks registrerer og påpeger, hvad der sker. Da de begge har indgået en form for kontrakt med os, er det svært at løbe fra ansvaret, hvilket set med personlighedens øjne nok ville have været det letteste. Men da det drejer sig om fremskredne disciple, har de jo naturligvis et inderligt ønske om at lære og forstå, så de kan blive disse tåbelige mekanismer kvit. Derfor sætter de selv en mængde energi ind på at lære de4 de ved, at de har brug for at lære: For eksempel at lytte, når partneren påtaler noget mindre rart hos dem selv, og at være ærlig. Villigheden til for alvor at gøre noget ved den besværlige personlighed er nu en vældig drivkraft.
Som det vil fremgå af det allerede skrevne, er dette parforløb så intensivt, at kun de færreste vil kunne klare

42
det, medmindre de er i besiddelse af en så stærk og brændende trang til tjeneste som den, der i øjeblikket karakteriserer de valgte par. Som Vandbærertidsalderen skrider frem, vil det blive mere og mere almindeligt, at både par og små grupper arbejder intensivt sammen på denne måde. Om blot disciple vidste, hvor megen hjælp de kan hente hos hinanden. Inderst inde ved de det godt, men problemet er, at deres personlighed indhyller dem i tågeslør, hver gang de kommer på sådanne tanker, fordi personligheden ellers vil miste sin magt.
Meget ofte har disciplene brudte parforhold bag sig og har besluttet at leve alene for at ”dyrke det åndelige“, som de kalder det. Hvilken tåbelighed! Man kan ikke vie sig til et åndeligt liv, før blændværket er renset ud, og det bliver i hvert fald ikke renset ud, når personligheden lever alene, tværtimod får den her langt mere magt, og sådanne mennesker vil som regel blive forsinket i deres udvikling - måske endda gå tilbage i udvikling for resten af inkarnationen, såfremt de ikke deltager aktivt i meget tætte grupper af esoterisk art.

8. Flammen og den vildfarne
discip el
Bjerget står ubrydeligt og venter på den indre proces. Men den kommer først for alvor i gang, når vi får øje på den brændende viljes flamme på toppen af vort bjerg. Når vi for alvor gør os klart, at denne flamme skal anvendes på alle områder af vort liv, begynder det at vende. Først skal vi villé. Når vi virkelig vi4 må vi have hjælp til at fjerne de mange uhensigtsmæssige følelser, som vore personligheder rummer. Hertil skal vi også bruge vor flamme. Nemlig til at bortbrænde det uhensigtsmæssige blændværk, som vi har fået øje på, og som vi er klar over vil sinke vor videre færd.
Bruger vi flammen på den rigtige måde, dvs. med sjælen som den styrende faktor, vil den brænde en sti for os gennem den tætte skov, som omkranser det meste af bjerget, og som bevirker, at vi ikke kan se klart. Først når vi ser målet, som er toppen afbjerget, forstår vi, at vi må kæmpe os ud af tågernes favntag, så vi kan komme op i de renere luftlag, hvor ingen træer skygger for den store, klare udsigt. Først her, over skovgrænsen, kan vi se klart, og allerede inde i skoven har vi intuitivt denne klare bevidsthed, når vi først har kontaktet vor åndelige flamme.
Sålænge vi er personligheder og lader os styre af dem, går vi forvildede rundt i vor egen skov. Ofte tror vi, at det er andres skov, vi går rundt i, for vi er netop forvildede, fordi vi ikke ser klart. Kun vor brændende stræben kan skaffe os i berøring med vor åndelige flamme, fordi de to ildaspekter har indbyrdes kontakt, er gjort af samme sto£ Dette beskytter enhver mod for tidlig kontakt med den åndelige vilje, da det ville kunne medføre tragedier, om vi mødte vort eget stærke værktøj på et for tidligt stadium, hvor vi ikke var rede til brændende tjeneste.
Den vddfatne ”mentale“ discipel
Når disciplen endelig fatter, at han selv har dette ~ærktøj til at slibe, hugge, pudse og polere sin egen personlighed~ så den kan tjene sjælen mest hensigtsmæssigt, tror han ofte, at han har fuldstændig styr på sine følelser. I så lang tid har hans mentallegeme fungeret som det stærkeste afpersonlighedens legemer, at han ganske køligt og nøgternt konstaterer, at han sagtens kan styre alle sine følelser. Han tager så grueligt fejl. Han tror, han kan styre dem, fordi han har undertrykt dem og fortrængt dem, men dette er ikke ensbetydende med, at han på nogen måde kan kontrollere dem. Dette er det største blændværk af alle. På dette stadium er disciplen helt indhyllet i glamour. Uden hans mentale indsigt styrer de fortrængte følelser rundt med ham og får ham til at sige og gøre meget ubehagelige ting. Hurtigt retfærdiggør han sig selv mentalt, får lagt ansvaret over på en passende syndebuk, som måske grædende bryder sammen, hvorefter han selvretfærdigt gnider sig i hænderne og fryder sig over sin egen fine, mentale kontrol. Ingen skal i hvert fald få ham til at græde eller vise følelser, for dem har han den fulde kontrol over. Dette totale blændværk bevirker, at han bliver nedladende og umedfølende over for sine medmennesker, og ganske langsomt isner denne mentale holdning hans hjerte og lukker totalt af for hans sjælskontakt.
Denne discipel er virkelig faret vild i sin egen skov. Han har i den grad vænnet sig til at omgive sig med tåger, at han i alt sit hovmod tror, at sådan ser den rigtige verden, den åndelige verden, ud. Intet kan være niere forkert. Disciplen måles pågraden af sin medfølelse, på graden af sin hjerteudstråling. Når denne discipel 8idder stolt og åndshovmodigt i sit eget mentale elfenbensslot, ejer han ikke disse sande discipelegenskabe r.
Normalt vil resten af hans inkarnation være ret forgæv73
Nok vil han opsamle en vældig viden, som siden vil kunne komme ham til gode, man da han ikke for alvor har forstået noget af det, han har læst, er det egentlig temmelig omsonst. Ydermere vil hans nedladenhed og hovmod over for andre samle en tung, karmisk gæld, som han må afvikle senere, inden han rent faktisk når det samme punkt, som han tidligere havde nået, men nu med hjertet og medfølelsen i behold.
Enkelte gange kan disse disciple reddes, hvis de udsættes for et stort chok, som med ét kan rive dem ud af deres tåbelige blindhed. Dette pludselige slag kan lukke op for nogle af de blokerede følelser, endda for lidt hjertevarme og medfølelse, som så kan få dem tilbage på Vejen.
At leve ensomt i mental ophøjethed duer ikke. I tidligete liv har mange af os levet i klostre i from tilbedelse. Dette var nok en isoleret tilværelse, men vi levede i hengivenhed og lod vore fine, ædle følelser styre, så godt de nu kunne. I øvrigt var vi heller ikke alene, men havde fællesskabet i klosteret at tage hensyn til. Mange af de disciple, der går fejl af Vejen ved at isolere sig mentalt, repeterer i virkeligheden dette gamle klostermønster, og de tror, de gør det på et højere niveau. Men det er langt fra tilfældet. Når det mentale legeme ikke er rimeligt integreret i resten af personligheden, bliver det iskoldt, styrende, docerende, umedfølende og separatistisk. Helhedens og sjælens verden har aldrig Været så langt væk. Lad dette tjene jer til skræk og advar~el.
Alt for mange disciple falder i denne grøft i denne tid, og det vil vare meget længe, før de rejser sig igen. Og nå~ de rejser sig, vil de opdage, at de har gjort bje'rgbestigningen meget vanskelig for sig selv, for først må de tilbage for at se på alle de fortrængte følelser, som de for længst troede var beherskede, men som nu bliver meget svære at grave op af det ubevidste, hvor de så længe har styret rundt med personligheden - uden tilsyneladende
at give sig til kende.
Får disciplen så endelig gravet sig ned til de bortstuvede følelser, må han i gang med hele den besværlige proces ~ed at se på dem, forstå dem, forvandle dem og styre dem ved sjælens hjælp og ikke ved mentallegemets hjælp. På dette tidspunkt er ”de stakkels astrale meddisciple“, som disciplen tidligere hoverende rystede på hovedet af, for længst kommet igennem Porten. Måske er det nu dem, der tilbyder den forsinkede discipel hjælp gennem terapi eller lignende.
9. Sjælens ene øje
Når øjet åbnes, er alt lys. Sjælens ene øje refererer til sjælens evne til at se og vurdere i enhed - ud fra helhedens verden. Så længe mennesket er styret af sin personlighed i den dualistiske verden, bruger han sine to fysiske øjne, der ser både lys og mørke, både godt og ondt. På dette stadium er det rigtigt at sige enten/eller, for og imod. Men på et senere stadium må vi lære at se og forstå ud fra helhedens synspunkt. Hvad gavner helheden bedst? Når sjælen begynder at styre sin person-lighed, bliver det mere og mere påtrængende for disciplen at forstå dette og at praktisere det. I det hele taget er det vigtigt, at intet mere er gold teori, men at alt det, disciplen lærer og forstår, bliver omsat i hjertevarm praksis.
Ved 3. indvielse er øjet åbnet, og alt er lys. Da beherskes personligheden fuldstændigt, da styrer sjælen sine villige og lydige redskaber. Men allerede før 2. indvielse kan øjet så småt åbne sig, og lyset vil pible ind i større og større doser. Dette lys er sjælsforståelsen. Som disciplens vej op ad bjerget bliver mere målrettet og direkte, bliver sjælsforbindelsen stærkere og lyset større. Da vil han begynde at forstå, at det, der er godt for personligheden, ikke nødvendigvis er godt for sjælen, for helheden.
Skal vi opdrage et barn, siger vi ikke ja til alt, hvad barnet forlanger. Det ville hverken være kærligt eller vust over for barnet. Vi vurderer hvert enkelt ønske og siger nogle gange ja, nogle gange nej til barnet, idet vi nøje betænker, hvad der vil være gavnligt for dette barn på lang sigt. På denne måde lærer barnet at indordne sig helheden til en vis grad. Det lærer at forstå, at andre mennesker også er til, og at alle skal tilgodeses i rimelig grad. Siger vi altid ja til et barn, får vi et selvcentreret, krævende, diktatorisk barn. Siger vi altid nej, bliver

ÅO
resultatet et blokeret og ulykkeligt eller et stædigt og ~~odsigt barn.
Vi	må se barnet i dets hele sammenhæng for at se, hvad der tjener barnet bedst på lang sigt. I øjeblikket er det måske lettest at sige ja uden at tænke sig om, men på ~~r'gere sigt er det mest hensigtsmæssigt at tænke sig 0tfl hver gang, barnet spørger. Hvilke konsekvenser får det for barnet fremover, hvis jeg siger ja eller nej nu? Dette er at vurdere ud fra en helhedsbetragtning.
På nøjagtig samme måde burde vi vurdere, når det gælder os selv set fra et højere plan. Vor sjæl ved ganske nøje, hvad der tjener os bedst set i den store sammenhæng. For kun hvis vi kan klare de eller de vanskeligheder, vil vi være rustede til det, vi så gerne vil. Men personligheden vil gerne undgå problemer. Den vil helst igang med det, den vil her og nu. Den kan ikke indse, at det kan være spor formålstjenligt at skulle igennem nogle vanskeligheder først. Sjælen, som ser med det ene øje, ser, at kun hvis personligheden har lært at bearbejde kriser og konflikter, vil den kunne leve op til det job, den så brændende ønsker sig. Personligheden, som ser med dualistiske øjne, synes, at det er ubehageligt at skulle igennem konflikter, så den undgår dem, får måske jobbet, men kan ikke beholde det, fordi den ikke var rustet til det. For personligheden, der fik sin vilje, bliver dette en lærerig oplevelse, hvis den vel at mærke bearbejder og forstår det, der er sket.
Lad os spørge os selv: Hvor tit ser og anskuer vi tingene ud fra et helhedssynspunkt? Ved lønforhandlinger, ved forurening osv.? Generelt bliver menneskeheden bedre til det, men den ypperste del af menneskeheden må gå forrest som altid. Det er en ubrydelig regel, at vi altid må begynde med os selv. Serjeg ud fra helhedens synspunkt? Brugerjeg sjælens ene øje? Eller tilgodeser jeg mest min egen personlighed? Vi må være ærlige, totalt ærlige. Lyver vi, bedrager vi til syvende og sidst kun os selv.
49
10. Bjergbestigning
Et utal af mekanismer styrer vore personligheder og har gjort det i utallige inkarnationer. De fleste af disse mekanismer tjener kun til at beskytte personligheden mest muligt, så den kan bevare status quo. Når mennesket begynder at gå Lysets Vej, bliver disse mekanismer, som kan være flugt- eller forsvarsmekanismer, temmelig uhensigtsmæssige. For disciplen er det tvingende nødvendigt at opdage og ændre disse mønstre. I mange liv har de været hensigtsmæssige foranstaltninger, men på vej op ad bjerget bliver de tunge og besværlige, og hurtigt opdager disciplen, at jo lettere hans bagage er under opstigningen, jo lettere når han toppen. Det lyder indlysende, men er det faktisk ikke, når vi ser, hvad der sker i praksis.
Temmelig mange disciple slæber en utrolig mængde tung bagage med sig op, som for eksempel stolthed, mindreværdskomplekser, angst, hovmod osv. osv. De kan ikke begribe, at det er så hårdt at komme op ad det bjerg, men når man betænker, at alle disse astrale og mentale kasser er gjort af tungt stof fra de pågældende verdener, er det jo egentlig ikke så mærkeligt. Mange gange indser disciplen slet ikke, at der kommer et punkt, hvor disse ting slet ikke lader sig løfte! Astralt stof lader sig nu engang ikke løfte ind i den mentale verden, og astral bagage hører disciplens egen skov til. Derinde kan han bære rundt på sin tunge angst, selvynk, depression osv., så længe han vil, dvs. indtil han indser, at han kan bruge sin frie vilje til at få afviklet disse negative kvaliteter, få dem forvandlet på en positiv måde. Derved frigør han de bundne energier, som har trættet ham så længe, fordi han krampagtigt har holdt fast i dem - mere eller mindre bevidst.
Når først han opdager, at det tjener ham bedst at afvikle disse belastende energier, vil han se og forstå, at
de har været og specielt vil blive meget negative for ham. Da kan han bruge sin vilje på at se, hvad han har lært af at bære rundt på dem. Hvis han er rimeligt klog, vil han indse, at det ville være mere rationelt at frigøre disse ~ ergier, som han har bundet i negative følelser, så han i stedet kan investere dem i nogle gode, åndelige værdier som for eksempel brændende stræben. Derved slår han to fluer med ét smæk. Han slipper nogle følelser, der har gjort ham ulykkelig, har fastholdt ham i personlig-heden, og som fysisk har gjort ham træt. Følelserne slipper, fordi han ikke nærer de elementaler mere, der var tilknyttet disse følelser. I stedet bruger han al den frigjorte energi på sin nye, brændende stræben, hvorved han kan komme i kontakt med sin egen åndelige flamme, som kan hjælpe ham til at bortbrænde de resterende tunge elementer i hans astrale bagage.
Faktisk er det den samme proces, der gentages mellem 2. og 3. ndvielse. Her drejer det sig imidlertid om den mentale bagage, der skal lettes for alt det grove, som for eksempel hovmod, mental selvtilstrækkeiighed, stolthed, grusomhed osv. Mange esoterisk studerende tror, at den åndelige verden er meget kompliceret, og de bliver ofte forundrede, når de opdager, at mange ting faktisk er ret enkle. Hvem ville drømme om - til en fysisk bjergbestigning - at medbringe en masse tunge kufferter, hvis man selv skulle bære dem op til toppen? Som foroven, så forneden, og omvendt. Tænk over dette.
Den kloge, fysiske bjergbestiger tænker i helheder og medbringer kun den allernødvendigste oppakning. Den kloge, åndelige bjergbestiger burde gøre det samme. Gør han det ikke, vil han rimeligvis falde undervejs, måske endda styrte ned i kløfter, hvorfra han ikke kan komme op, før han giver slip på sit tunge gods. Måtte alle disciple blive vuse bjergbestigere!
11. Pardisciples stråleopbygning
Flere og flere verdenstjenere opfordres i denne tid til at gå aktivt ind i Hierarkiets forsøg med de små gruppeenheder i parforløb. Det ser ud til at være et meget velfungerende eksperiment. I stedet for at finde en større, homogen gruppe, er det betydeligt lettere at finde to personer af modsat køn, der er så tilpas ens og på bølgelængde og lige langt på Vejen, at de med rimelig sikkerhed vil kunne fuldføre forløbet.
Jo mere parrets to bjerge vokser, og jo mere hver især finder ud af, at det drejer sig om at blive sit bjerg, at være sit bjerg, atstrdle sit bjerg ud, jo mere vokser og udvides den åndelige bevidsthed. Når disciplen opdager, at hans bevidsthed stråler ud over bjergets rammer, opdager han dermed, at han i sandhed er ét med enhver anden. Bjergene smelter på forunderlig vis sammen og bliver dele af et langt større bjerg. Enheden og fællesskabet lever, er.
For at nå dette ophøjede stadium må parret gennemleve det svære, intense, opslidende terapiforløb, hvor blænd-værkets væld af differentierede slanger må opdages, forstås, bearbejdes og ihjelslås, dvs. forvandles. Den energi, der er bundet i negative følelser, forvandles ved at frigøre den og investere den i hensigtsmæssige følelser og begær.Jo mere vi løfter og forfiner partiklerne i vort astrallegeme, jo mere investerer vi energierne rigtigt, og jo hurtigere udvides vor bevidsthed, fordi vi endelig forstår.
Når disciplen i et parforløb skal afprøves, sker det ofte ud fra vor viden om hans stråleopbygning. Parterne gør klogt i at tune ind på specielt deres sjælsstråle og personlighedsstråle. Finder de for eksempel, at deres sjælsstråle er 2. stråle for kærlighed og visdom - og den er meget talrigt repræsenteret blandt vore eksperimentalpar - vil det være den, der bliver mere og mere
fremherskende i disciplenes liv. I stadig større udstrækning vil den gennemstrømme og farve sin personlighed, som nok udfolder sin egen specielle strålekarakter, men som i stadig større grad vil indordne sig sjælens 5ærlige stråleegenskab.
Når parret bliver afprøvet på alle blændværkets områder, vil rettesnoren for de gensidige terapeuter være:
Berører tågeringen partnerens evne til kærlighed og visdom? Hvis hans eller hendes normalt kærlige, vuse sjælsattitude forsvinder, idet tågerne omkranser personligheden, er det et synligt bevis på, at personligheden virkelig er faldet i et hul, er blevet offer for sit eget blændværk. Det er nu interessant at iagttage for den fremskredne discipel, hvilken stråletype der midt i partnerens galoperende blændværk gør sig stærkest gældende. Kender man hans stråleopbygning, vil det give mange interessante nøgler til løsningen på partnerens forblændelsesproblem, om man kan se, at hans vanskeligheder primært skyldes mentallegemet, astrallegemet, det fysiske legeme eller den samlede personlighed. Ofte vil det være sidstnævnte og dens stråletype, der udviser negative tendenser, fordi den i sin omtågede bevidsthed ikke kan udvise stråletypens positive karakteristika, men kun svaghederne.
I en sådan parterapi er det vigtigt, at den af parterne, der ikke i situationen er forblændet, klart og årvågent registrerer, på hvilket område partneren er anderledes, og hvilken stråletype der er på spil. Når parret - efter at de værste tåger er lettet - har deres årsags/erkendelsesstund, vil det gøre det lettere at udrede årsager og forløb, når disse iagttagelser er gjort. Nogle af vore par fører dagbog over alle erkendelseserfaringerne, og det vil tit være meget givende og belærende, da det jo desværre ofte viser sig, at følelser eller tanker, man for længst troede var gennemlevet og forstået, pludselig dukker op igen.
Ved hjælp af de gamle notater kan man se, hvordan
erkendelsesforløbet var dengang. Hvordan løste man det? Hvad gav én indsigt? Hvad udløste det? Når den nye situation dukker op, som på mange måder er en repetition af den gamle, vil discipelparret for det første opdage, at det denne gang er på en højere spiral end sidst, og dernæst vil de se, at det kan være en uvurderlig hjælp til at finde årsagen og dermed lette erkendelsen, at den iagttagende partner har bemærket hvilke stråle-typer, der var repræsenteret i forblændelsen, ihukommende hvilke stråletyper, der normalt er fremherskende hos partneren, men som måske manglede under forløbet. Dette burde give alle disciple stof til eftertanke.
Jo mere årvågne vi kan være over for os selv - ikke blot i parterapi - men i vores ganske almindelige liv, jo mere kan vi lære om vores egen personligheds evne til at løbe om hjørner med os. Kan vi ydermere blive opmærksomme på involverede og manglende strålekvaliteter, kan vi komme langt på rekordtid.

54
12. Efter 2. indvielse
Rundt og rundt bevæger vi os på hjulet i vor store livscyklus. Prøverne er talrige og rigt varierede, de er gentagelser i utallige variationer med temaer og side-temaer. Hver gang tror vi, at nu har vi lært lektien, men næste gang vi bliver præsenteret for næsten den samme prøve, viser det sig, at der var meget, vi alligevel ikke havde forstået den sidste gang. Kun gennem disse utrættelige gentagelser lærer mennesket langsomt men sikkert. De mange gentagelser i denne bog med mange nye nuancer tjener nøjagtig samme formål: At vi forstår det så mange gange, at vi endeligforstdr, dvs. virkelig forstdr. Det er nemlig ganske mærkværdigt, hvor mange gange vi tror, vi forstår, men uden i virkeligheden rigtigt at forstå. Tænk over dette. Det er et vigtigt vink til den sande, indre forståelse.
Disciplens arbejdsomme vej op ad bjerget gennem sin skov tager mange inkarnationer, fordi de ustandselige tåger hele tiden får ham til at gå i ring. Men når han endelig begynder at fatte, at det er bjergtoppen, der er hans foreløbige mål, bliver han så fokuseret på denne top, at skoven mister sin tiltrækning, og han vil nu gøre altfor at befri sig fra følelsernes tyranni, befri sig fra det dødeligt trættende blændværk. Stor er lykkefølelsen efter 2. indvielse, når han endelig er fri af sit gamle, astrale formynderskab. Han står oppe på sit eget bjerg og indånder den rene, klare, åndelige luft. Med ét ser han klart og langt, for ingen træer stopper hans synsfelt. Han ser ned mod skoven, som han har været fange i så ufatteligt længe. I det øjeblik er det næsten ikke til at forstå, at han i så lang tid bare har gået rundt og rundt i den samme skov, når der ovenover er så vidunderligt, så klart og så rent.
Fine, lette skyer indhyller pludselig disciplen, og han begynder at føle en stærk og god fornemmelse af, hvor
langt han egentlig er kommet. Selvtilfreds konstaterer han, hvor åndeligt udviklet han nu er blevet, og hvor betydningsfuld han kan blive, eftersom han har overvundet blændværket. Ak ja, han er allerede helt indhyllet i skyerne, de mentale illusioner. Hans nye prøvelser er begyndt, de mentale fristelser lurer alle vegne som luftige skyer, der omgærder ham, hvorved hans udsigt alligevel bliver sløret. Aldrig så tåget som i den astrale verden, men sløret og forvrænget. Kontakten med hans sjæl er uklar, han forvrænger nedstrømningen, fordi mentailegemet kører sit eget personlighedsløb. Længe, længe varer det, før disciplen opdager, at han er på vej ud i nye farer og fristelser af langt mere subtil art. Lykken over at have sluppet følelsernes ulidelige bindinger er så stor, at skyerne umærkeligt omslutter ham.
Når den mentale stolthed slipper, og kanalen til sjælen igen er klar, begynder han at forstå, hvor snigende og lumske de lette skyer er. Dette er en helt ny fjende:
Hans egen stolthed over frigørelsen fra blændværkets slanger. Ærligt indser han og forstår. Han skuer nu igen ud fra sin bjergklare position, og først nu ser han de andre bjerge. Der er mange, og når han prøver at udvide sin bevidsthed, opdager han, at han hører sammen med alle disse bjerge, at de alle udgør en enhed. Hvilken svimlende lykkefølelse. Han begejstres i den grad over sin nye opdagelse, synes det er synd for hans åndelige venner, at de endnu ikke har fået lov at opleve dette, som han nu oplever, og han griber sig i at tænke, at han jo også nok hele tiden har været lidt bedre rustet, eftersom han nu står her.
Umærkeligt har skyen omsiuttet ham, mens han står i sine egne selvbehagelige tanker. Så indhyllet er han i sine egne illusioner, at han ikke mere sanser, at udsigten til de andre bjerge er forsvundet, at helhedsfølelsen er væk, og at han faktisk er ved at bygge sit eget nye, separatistiske, mentale slot. De nye farer har meldt deres ankomst. Illusionerne er kommet for at blive i
kortere eller længere tid, afhængig afdisciplens årvågenhed. Jo mere han uafbrudt bevarer sin sjælskontakt, jo mere årvågen er han, og jo lettere ser han skyerne,frr de omslutter ham.
Bevarer han den ubrudte sjælskontakt, og har han konstant oplevelsen af at være sjælen manifesteret i punktet, vil han altid være på vagt over for de subtile, mentale illusioner, der er så lette at overse for en uøvet discipel efter 2. indvielse. Lykkefølelsen er stor på dette stadium, men farerne er større, og disciplen må tage sig i agt, at ikke alt skal tabes på jorden. Hovmod står for fald. Fristelserne er store, hvis personligheden har behov for beundring, for tilbedelse, for smiger. De mentale evner er store nu, men farerne er større.
Fristelsen i ørkenen er det, disciplen oplever. Og der er mange fristelser. Ikke blot dem, vi læser om i den hellige skrift. Prøverne serveres for disciplen i endeløse variationer. Kun ét kan føre ham freist igennem: Ydmyghed. Hvis disciplen ikke før har været fyldt med ydmyghed, er han næsten dømt til at blive offer for disse fristelser. Da vil illusionerne mere og mere indhylle ham, og faldet kan blive dybt, meget dybt. Stort, mentalt hovmod kan føre til et dybt fald. Kun ydmygheden kan frelse ham. Ikke den krybende, selvudslettende ydmyghed, som mange religiøse retninger fejlagtigt har troet, at Skaberen ville sætte pris på, men den sande, åndelige ydmyghed, der præger den discipel, som glad forstår sin egen plads i evolutionsforløbet, og som samtidig med dyb respekt ser, hvor ufatteligt meget, der ligger forude, hvilken storslået udvikling. I forståelsen af dette sande, vældige og store forløb mærker han i sit hjerte den sande ydmyghed, der udløser hans buddhiske tårer. Sand ydmyghed er en ægte forståelse af altings storhed på et hvilket som helst stadium i det gigantiske involutionseller evolutionsforløb.
Om disciplen forstår dette, vil han konstant være årvågen, konstant være manifesteret i sin sjælsbevidsthed,
konstant være på vagt over for personlighedens fine, mentale snarer. Hurtigt opdager han, at når han hele tiden er bevidst om sin buddhiske hjertevarme, får mentallegemet ikke held til at lokke ham i fælderne. Stadig må vi huske, at personligheden er overbevist om, at det gælder dens egen overlevelse. Derfor sætter den alt på ét bræt for at indhylle mentallegemet i illusionsskyerne. Så er der sat en stopper for denne fæle sjælskontakt, så længe det varer. Personligheden aner, at det kun er en stakket stund, før sjælen har hele magten, men den giver sig ikke uden sværdslag. Den har allerede mistet den astrale kontrol, nu må den sætte alt ind på at bevare mentallegemet i sit greb. Vor egen djævel griber til alverdens fristeteknikker, den satser alt for at vinde.
Lykkelig den discipel, der har ydmyghed nok til at modstå alle de mentale fristelser. Han vil relativt hurtigt være klar til den 3, indvielse, hvor sjælen vinder sit endelige herredømme over personligheden.

	
DISCIPLENS OG DEN INDVIEDES BJERG

	13. Gennem skoven til solen
Solen bryder kun langsomt igennem disciplens tågede verden. Selv om han tror, at han ser solen, ser han den kun gennem tågerne, om end disse bliver af lettere og lettere beskaffenhed. Vi identificerer os med denne sol, fordi vi véd, at den repræsenterer vor egen sjæl, vor solengel, vort foreløbigt sande jeg. Men da vejen op til vor egen bjergtop går igennem dunkle regioner, hvor skyggerne dvæler og mørket ruger, vil vi langt hen ad vejen ikke se klart. Vi kan hævde, at vi ser klart, fordi det, vi ser, repræsenterer det klareste, vi er i stand til at se. Vi er, hvor vi er, på det stadium, hvor vi selv har gjort os fortjent til at være.
Fra dette punkt er vi nødt til at gå videre, skønt klarheden er yderst tvivlsom. Ved hele tiden at følge vor indre ledelse, så godt vi formår, vil vi komme videre i vor udvikling. Nogle gange vil det vise sig, at den indre stemme, vi hørte, i virkeligheden var personlighedens stemme, og dette vil vi registrere, når vi opdager, at vi er blevet vildledt, at vi har taget nok en tur rundt i skoven uden at være kommet toppen nærmere. Men dette ved vi slet ikke på nuværende tidspunkt, idet vi befinder osi de mørkere og tågede områder af vor egen skov. Knap nok er vi klare over, at vi er i vort eget bjerg, og hvordan skulle vi være bevidste om det, når vi ikke har oplevet det, set det fra helhedens verden.
Hvis vor stræben er brændende nok på dette tidspunkt, og om vi evner at stilne vort følelseslegeme, vil det kunne afspejle sjælens buddhiske aspekt, og vi vil fyldes med en så sublim kærlighed og visdom, at vi når til pludselig indsigt via intuitionens flammende glimt. Da ved vi. Hurtigt synker vi igen ned i vor skov, men vi ved. I et mageløst glimt har vi fattet vor vidunderlige fremtid, vort mål, som er bjergtoppen, og vi har forstået, at vi hurtigst muligt må styre ud af den skov, som tilslører alt
for os i en sådan grad, at vi forvildede lader vore personligheder styre rundt med os uden mål og med.
Når vi én gang har fået dette glimt, vil solen stå op for os. Selv over de høje trætoppe vil vi se solen, og vi vil vide, at vi er den. Om vi stræber alvorligt nok, vil vi en dag hæve os over vore egne trætoppe og være vor egen sol, der stråler og hersker. Lykkefølelsen er kommet ind i vore hjerter, og vi ved, at dette må vi aldrig glemme. Dog er det svært, når vi står nede i vor gamle, dunkle verden, til fulde at fatte alt det, vi har oplevet. Vi har trang til at fortælle om det, men ingen vil tro os, og vi skal i hvert fald ikke tro, at vi er noget særligt. Så smukt er livet bestemt ikke, det er for det meste bare sur, grå pligt fyldt med sorg og elendighed, så vi har værsågod at vende tilbage til de gamle, ”gode“ normer og negative programmeringer og fortsætte, hvor vi før slap.
Men den, der én gang har skuet ind i sjælens verden, vil aldrig kunne glemme den, og selv om vi tilsyneladende falder til føje med normerne og konventionerne, går vi rundt med vor indre længsel efter igen at opleve al den salighed. Længe varer det, før vor indre længsel og styrke er så stor, at vi tør bryde alle regler, alle vedtagne normer, men pludselig en dag ved vi, at nu skal det være.
I samme øjeblik, vi selv har taget den beslutning, sker mange ting omkring os, som fører os videre på Vejen. Vi møder de rigtige mennesker, får fat på de rigtige bøger, får den rette undervisning, får mulighed for at komme i det rigtige miljø osv. Hele vor tilværelse er pludselig radikalt ændret, fordi vi har ændret os. Senere forstår vi, at sådan vil det altid være. Tingene ændrer sig først, når vi ændrer os. Alt tegner nu lyst og lykkeligt. Endelig er vi på den med længsel imødesete Vej, der fører til bjergets top.
I den første tid er alt lutter idyl og lykke, men så dukker vanskelighederne op. Pludselig går Vejen nedad i stedet for opad. De dejlige mennesker, vi var så

(1
lykkelige for at møde, viser sig med ét at være ganske almindelige mennesker, der også kan være irriterede, måske endda vrede og vi er meget forvirrede. Vi kan prøve at spørge os selv, hvad vi har gjort galt, og hvis vi har fået en tynd, indre forbindelse, vil vi vide, at ingen kan komme videre på Vejen uden at skulle igennem prøvelser, skuffelser, sorger og kriser. Men de fleste viii stedet føle sig vrede og forurettede. Her kommer de med al deres længsel og skal finde lykken, og så gør andre sådan og sådan. Hurtigt vil de fortrække, finde andre venner, søge andre omgangskredse, og snart vil de opdage, at denne vej ender ligesådan.
Efter nogen tid vil de måske begynde at spørge sig selv, hvorfor det bliver ved at gå galt for dem, og hvis sjælen er begyndt at få lidt mere indpas, vil de måske Ét et indre svar om, at lykken kan de kun finde i;ide i sig selv. Hvor de selv skaber lykken, er den. Man finder den ikke, man skaber den. Ved at løse konflikten, ved at gå igennem den og åbent konfrontere sig med den, pår man igennem til harmonien, til glæden, til lykken.
For mange mennesker kan det vare længe, før de når til denne erkendelse, men alle vil nå til den. Selv for mennesket på indvielsesvejen kan dette være svært at lære at indse. Livet er, hvad vi selv gør det til. Som vi sår, vil vi høste. Når vi er vrede og aggressive, vil det være de egenskaber, vi modtager fra andre. Vi vil selv have gjort os fortjent til at høste netop de kvaliteter. Da begynder vi at fatte, at det er langt mere hensigtsmæssigt, om vi spreder kærlighed og glæde omkring os. Når vi indser dette og praktiserer det, ændrer vort liv sig pludselig, og vi ser os omgivet af mennesker, der også spreder kærlighed og glæde, og livet bliver nu lyst og venligt, fordi vi selv er lyse og venlige. Men da vi også rummer sorg og fortvivlelse, vil vi på et eller andet tidspunkt udtømme disse kvaliteter, og da ser vi os omgivet af mennesker, som returnerer disse følelser. Uendelig længe kan det vare, før disciplen fatter og forstår dette.
Ansvarlighed er et forpligtende ord, har været det i ~ange liv, men har også været så belastet, fordi vi har forbundet det med pligter, surt slid, hårdt arbejde og ulyst. Dette har vi naturligvis gjort, fordi vor personlighed hellere ville lægge ansvaret fra sig. I det øjeblik var det nemmere, men da regningen jo altid kom på et senere tidspunkt, måtte man hellete bide i det sure æble og prøve at leve op til dette ansvar. Hvorfor er det så ~anskeligt for disciple at fatte, at ansvarlighed parret med negative følelser vil skabe en negativ ansvarlighed og negative følelser fra andre, hvorimod den ansvarlighed, som vi parrer med positive følelser, vil tiltrække en positiv ansvarlighed og positive følelser fra andre? Såre enkelt, når vi først forstår det. Men forstår vi det?
Selv om mange disciple vil hævde og påstå, at de sandelig er meget ansvarsbevidste mennesker, er det så som så med det sande ansvar. Hvad er sandt ansvar? Ansvar for hver eneste lille handling, for hver eneste lille følelse, for hver eneste lille tanke. Hvor mange disciple tager sandt ansvar? Ærlighed, kære brødre og
· søstre på Vejen. Blændværket indhyller jer i bedrageriske tåget, så I ikke ser klart. I tror, at I tager ansvar, men I gør det kun på visse områder. Ingen når 3. indvielse uden at tage ansvar på alle områder. Tænk nøje over dette udsagn.
i
14. Den mentale vej bør udvikle
sig til den indre vej
Den fejl, de fleste disciple begår, når de vandrer ad indvielsesvejen, er, at de går den ydre vej op ad bjerget i stedet for at gå den indre, oplyste Vej inden i deres eget bjerg. Som følge af det vældige eftertryk, man i Vesten lægger på hele det mentale aspekt, har disciple vænnet sig til at forstå alt ud fra mentallegemet. Det lader sig ikke gøre at forstå alt ved hjælp af det mentale. Det er et godt redskab, men vi skal hele tiden bruge vor skelne-evne, og gør vi det, vil vi vide, at følelserne er uundværlige i processen, som det fysiske legeme også er det. Kun med hele vor integrerede personlighed som sjælens villige redskab kan viforstd. Dette er grunden til, at så utroligt få disciple virkelig forstår, uanset hvor mange bøger de læser. Det er ikke mængden, der afgør udbyttet, men måden man læser på.
Bruger disciplen primært sit mentallegeme til at gå Vejen, bliver det en ydre, overfladisk vej, som ikke har meget med den sande Vej at gøre. Om disciplen ikke bruger sin sensitivitet, kan han ikke fornemme, hvad sjælen prøver at fortælle ham. Det bliver gold, udvendig forståelse, der hverken bringer ham i forbindelse med den kausale eller den astrale verden. Han er og bliver i den mentale verden og kun i den, og det er stilstand, fordi den er så selvtilstrækkelig. I sin egen mentale opfattelse kan han godt tro, at han vandrer op ad bjerget
- men det er en illusion. I virkeligheden står han stille på den udvendige side af sit bjerg, så længe han ikke tager sanserne og de fine følelser med.
Hvis han kan stilne sit astrallegeme, så det er at ligne med en stille, spejlblank skovsø, vil hans brændende ønske om at tjene føre ham i direkte kontakt med hans eget buddhiske væsen, og intuitivt vil han vide, at han bør være inde i sit bjerg, og at han derinde kan gå den
indre, oplyste Vej. Med hele sin fine sensitivitet vil han vide, at Vejen starter nedefra, fordi grundvolden skal v~re solid og vel forankret i det jordiske. Derfor må hans fysiske legeme være i god form og fungere som det fine handlingens redskab, det bør være. Alt for mange disciple forsømmer dette. Enkelte overdriver det. Altid må vi finde den gyldne balance.
Når grundvolden er lagt, og den fysiske forankring har fundet sted, opdager vi, at vor selvtillid og selvsikkerhed er blevet solid og stærk, og sådan skal det være. Hvis ikke selvaccepten er solid og stabil i vort rodcenter, i vort fundament, vil resten af vort bjerg være ustabilt. Ingen vil bygge huse på et ustabilt fundament. Hvordan kan vi så tro, at vi kan bygge åndelige legemer på en ustabil personlighed. Alt for mange forsømmer kærligheden til sig selv. Den bør altid være grundvolden. Uden sand og ægte kærlighed til os selv, aner vi ikke hvad kærlighed til andre, til Gud og til universet er. Mærk jer dette!
Forudsætter vi, at grundvolden nu er stabil med et velfungerende fysisk-æterisk legeme, der energisk og sundt kan handle, fordi selvsikkerheden er solidt grundfæstet, kan vi gå videre i vort indre bjerg. Følelserne er det næste vældige område, vi støder på, og et område mange vesterlændinge forsømmer katastrofalt. Lige over det brede fundament støder vi ofte på den såkaldte ”underbevidsthed“, det astrale morads, hvor vi igennem årene har stuvet alle vore uønskede og besværlige følelser og begær af vejen. Ingen, jeg gentager, ingen når nogen sinde bjergets top, om de ikke får ryddet op i denne rodede og ubehagelige afdeling. Her møder vi for alvor Pluto, underverdenens gud, som trives i Skorpionens stinkende og slimede områder.
Hvordan kan disciple tro, at de kan komme gennem Porten med en sådan astral losseplads? Kun ét er der at gøre: At gå i gang med rengøringen, sorteringen, oprydningen. Men først må vi have kastet lys på alt dette
mørke, og det kan kun ske ved at lade dagslyset kaste sit klare skær ind i bjergets nedre grotter. Disciplen må nødvendigvis hugge hul fra grotten og ud, så dagslyset kan strømme ind. Først nu kan disciplen se sine egne uhurnskheder. Mange af dem forvandles, blot dagslyset stråler på dem, men nogle er så fæle, at disciplen må bruge sin åndelige flamme for at forvandle dem til gode og brugbare energier.
For de fleste er det en ret chokerende oplevelse at stifte bekendtskab med denne indre affaldsdynge, som har bundet så megen energi; men med sensitiviteten i behold vil disciplen hurtigt indse, at det er tvingende nødvendigt, at hele dette lag forvandles og forædles. Med sin intuitive følelse vil d~sciplen straks forstå, at disse nedstuvede følelser og begær rummer nøglen til alle hans kvaler. Derfor skal skidtet ikke bare væk, men det skal forstås, ses på, erkendes. Hvorfor er de følelser endt på det sted? Hvorfor har vi fortrængt dem? Svarene på disse spørgsmål rummer nøglen til alle de vanskeligheder, som disciplen har med sin egen personlighed, og bruger han sin sjælsforbindelse til den indre forståelse, vil han se, at disse dunkle, fortrængte lag har med manglende ansvarlighed at gøre.
Som børn og i tidligere liv har vi ikke kunnet tage ansvar, fordi problemerne var for overvældende, derfor måtte vi fortrænge dem. Senere har vi ikke villet tage ansvar, og den letteste løsning har så været at stuve følelserne herned. Personligheden vælger altid de tilsy~eladende letteste løsninger, men da den ikke har mulighed for at overskue noget som helst, ser den ikke, at den på lang sigt gør alting mere kompliceret ved sin handlemåde. Havde sjælen styret, ville intet være blevet undertrykt, da sjælen véd, at vejen til harmoni går gennem konflikten. Kun gennem forståelsen og erkendelsen afkonfliktens nødvendighed opstår den sande harmoni.
På dette stadium er det absolut nødvendigt, at vi forstår og erkender disse gamle, uløste konflikter.
Først når de er blevet bearbejdet og for alvor forstået, kan vi forvandle disse vældige mængder af energi, der har været bundet i dem. Energi er en kraftkilde, som altid kan genanvendes - renset og lutret, som den nu er i sin forvandlede form. Hele denne proces med at bearbejde gamle, indestængte følelser er hård og vanskelig, men ingen kommer videre på Vejen, før dette stykke arbejde er gjort.
Ansvarligheden er den væsentligste faktor, for at vi kan forstå, at så mange emotionelle reaktioner er fortrængt, og først når vi nu kan tage det forsinkede ansvar, kan de gamle følelser og begær for alvor forvandles og frigives til åndeligt brug. Dette er en meget vigtig periode i disciplens liv, fordi det indebærer, at han tilgiver alle de mennesker, som han tidligere har givet skylden for alle sine fortrædeligheder. Først når hele dette fortrængte lag er blevet bearbejdet og forvandlet, og når selv den mindste lille smule ansvar er blevet accepteret og effektueret, er vi rede til at gå gennem Porten, for først da har vi forstået dybderne af vort eget blændværk. Først da forstår vi, at alle disse fortrængninger skyldtes blændværk, og at sjælens klare lys måtte oplyse dem, så tågerne kunne lette, og forståelsen trænge igennem.
En sand forståelse af vore følelser får vi ikke før på dette stadium, og vi får den kun ved for alvor at forstå blændværkets natur. Når vi kender blændværket, kan vi tage osi agt. Med sjælens hjælp kan vi da sprede tågerne, før de samler sig, men vi kan kun gøre det ved at tage ansvar. Mangel på ansvarlighed er blændværkets igangsætter og drivkraft. Måtte alle disciple mærke sig dette.
15. Ansvar
Noget af det vanskeligste på den åndelige vej er at forstå, hvordan ordet ansvar skal forstås. Næsten alle disciple mærker noget ubehageligt røre på sig, når de hører ordet. Hvorfor har dette ord en ubehagelig klang? Fordi det minder os om noget, vor personlighed ikke er god nok til. Og så snart vor personlighed vejrer et mindreværd, bruger den alle sine ressourcer til at forsvare sig og retfærdiggøre sig. Lynhurtigt samler tågerne sig, og personligheden prøver at hytte sit eget skind. Hvis ikke det lykkes, griber den straks til en anden taktik, idet den går til angreb. Normalt lykkes denne taktik perfekt. Folk, der bliver angrebet, får rigeligt at gøre med selv at forsvare sig, så de derved glemmer alt om, at samtalen egentlig drejede sig om den andens evne til ansvarlighed.
Vi fører krigen over i fjendens lejr, siger vi. Bliver vi angrebet for manglende ansvarlighed, kan vi enten undskylde os, retfærdiggøre os, udnævne syndebukke eller gå til modangreb ved at beskylde den anden part for ikke at evne at tage ansvar, hvorefter den anden vil reagere nøjagtigt som før beskrevet. Hvorfor bliver det ved at være så svært langt hen ad indvielsesvejen for alvor at forstå det ord? Fordi det berører dybe følelser, der er meget ubevidste og fortrængte. For at undgå konfrontationen med dem, lader vi ordet ansvar blive syndebuk, for det var jo det ord, der udløste vore ubehagelige følelser. At vi derved igen undlader at tage ansvar, registrerer vi slet ikke på dette tidspunkt, idet vi har rigeligt at gøre med at tilsløre sandheden for os selv.
Henimod 2. indvielse kan vi naturligvis ikke fortsætte på denne selvbedrageriske måde. Når vi for alvor skal lære at styre vore følelser, vore begær, når vi for alvor skal lære at gennemskue vort eget blændværk, må og skal vi konfronteres med vor egen ansvarlighed - på alle
områder, vel at mærke. Det er denne sidste tilføjelse, som disciple har så svært ved at forstå. Det er i orden med ansvar i pengesager, med hensyn til aftaler og løfter, men på alle områder, nej, det er for stærkt. Der må og skal være områder, hvor vi har lov til at snyde lidt, det er da en menneskeret. Det kan da ikke betyde noget særligt, når det drejer sig om så små ting.
Jo, det er netop det, det kan. Vi taler ikke mere om det almindelige menneske, der elsker at snyde i det små, i det skjulte, vi taler om det menneske, der er på vej til -som frugten af menneskeheden - at stå som det ypperste, menneskeheden kan frembringe. Ved den 5. indvielse skal dette menneske være perfekt på alle områder. Ville nogen kunne acceptere en Mester, som ikke var det? Ville han da være en Mester? Nej, selvfølgelig ikke. Men disciplen nærmer sig mesterstadiet, og den intensive træning må sætte ind nu.
Inden 2. indvielse må disciplen lære at tage ansvar på alle følelsesmæssige områder. Hver eneste lille følelse hos ham selv er helt og aldeles hans eget ansvar, hans egen karma. Hver eneste lille tåge, der opstår i hans astrallegeme, er hans og kun hans ansvar. Alt dette opleves meget intenst af disciplen, der nærmer sig Porten. Hvis personligheden har haft et ret afslappet forhold til ”det lille ansvar“, hvilket mange - specielt vesterlændinge - har, vil denne fase blive meget vanskelig.
Hans samlede personlighed vil reagere meget genstridigt imod at blive berøvet disse ukrænkelige friheder, som den så længe har haft hævd på. Det er i orden med det store ansvar, men disse små, ubetydelige områder? Kan det virkelig være så væsentligt? Uanset hvordan vor personlighed vil prøve at retfærdiggøre disse sidste astrale ”rettigheder“, véd disciplen inderst inde godt, at det er rigtigt. Hans sjælskontakt er så rimeligt stabil, at han ved. Men det virkelig svære bliver at ændre de gamle ~ønstre på så små områder, som da rent åndeligt set ikke kan være så væsentlige. Denne periode kan vare
temmelig længe, hvis personligheden er stærk nok til at få lov til at trække tiden ud. Men på et tidspunkt må sjælen definitivt sige stop. Myndigt vil den fortælle sin personlighed, at ansvar må og skal tages påalle områder. Når dette punkt er indtrådt, følger 2. indvielse normalt hurtigt efter.
Det, der er helt forunderligt for den ”nye“ personlighed, er, at den i starten befinder sig i en lykketilstand. Den dårlige samvittighed er pludselig væk, de dårlige energier er væk, det er næsten for godt til at være sandt. Det føles som en herlig ferie, som en rekreation fra det hårde arbejde med ustandselig at skulle forsvare sig, finde syndebukke, finde undskyldninger, brygge sandsynlige historier sammen. Personligheden boltrer sig og nyder dette nye eventyr.
Men som den opmærksomme læser sikkert er klar over, varer dette ikke ved. For den nye træning vedrører jo mentallegemet, og på det mentale område er der vældige mængder af ansvar, som skal tages, også på de ganske små områder. Så perso~ligheden falder hurtigt tilba~e i sit gamle mønster og opdager, at den endnu har magt, at den endnu kan vinde over sjælen, og snart glemmer den alt om sin lykkeperiode og nyder at kunne tilsløre sine små, mentale ansvarligheder, som straks bliver til uansvarligheder, om end i småt format.
Det varer lidt, før disciplen gennemskuer, hvad der er sket. I den første periode efter indvielsen ha~ han simpelthen været så lykkelig over for første gang i sit liv at kunne styre sine følelser, og den lykke er så berusende, at han ikke skænker det mentale ret mange tanker. Men efter lykkefasen kommer konfrontationen. Sandelig om der ikke er mange former for mentalt ansvar, som han nu bliver konfronteret med. Stort set er han jo så moralsk fremskreden, at han næsten på alle områder tager ansvar, men de små tanker, de små motiver, hvad med dem? Hver gang han tillægger et andet menneske et lidt negativt motiv, må han til at se på, at det er også
hans ansvar. Hver lille tanke, han tænker, er han karmisk ansvarlig for.
Disciplen, som nu ikke mere er indhyllet i blændværk, ser meget af dette klart, men de fine illusionsskyer får ham til at overse, at de små, små tanker også hører ind under det, han er ansvarlig for, og hans personlighed gør, hvad den kan for at holde illusionerne i live. ”Selvfølgelig kan du da tænke 'sådan en lille tanke, den er da ikke ret alvorlig, den skader da ikke, næsten ikke, og han har da heller ikke opført sig for pænt.“ Disciplen skal være vågen uafbrudt. Blændværket er han blevet dygtig til at gennemskue, men illusionerne er for nye og ukendte, og personligheden scorer mange point på at bilde disciplen ind, at de små friheder ikke betyder noget.
Bjergets top nås ved fuld ansvarlighed, og den oplyste discipel ved det. Sjæleus lys stråler stærkere og stærkere. Det indre krav om ansvar på alle områder bliver stadig større. Det md ske, det skal ske, det vil ske, det sker. Disciplen bliver den sande indviede, der i sig kender det totale ansvar.

71
16. Stråler
Strålerne har en vital betydning for, hvordan disciplen kommer igennem sine kriser og vanskeligheder. Jo større forbindelse han har med sin sjælsstråle, jo stærkere formår den at styre og gennemstrømme personligheden og dens legemer. Personligheden vil altid være farvet af sin særlige stråle, men i sjælens tjeneste vil denne stråle underordne sig sjælsstrålen.
Vanskelighederne opstår først, når sjælsforbindelsen ikke er tilstrækkelig solidt forankret. Hvis sjælen vil ét og personligheden noget andet, opstår konflikten, og det vil vise sig, hvem der har det stærkeste greb om disciplen. Hvis ydermere de forskellige personlighedslegemer kører deres eget løb og har stråler, der afviger fra sjælens eller personlighedens, kan der for alvor opstå kaos. Hvem bestemmer? Hvem er stærkest?
Det hensigtsmæssige er naturligvis, at sjælens stråle altid er den overordnede og styrende faktor, som farver personlighedens specielle stråle, uden at denne mister sit særpræg. Dette er disciplens opgave. Jo hurtigere han lærer det, jo mere effektiv bliver han rent åndeligt, og jo hastigere skrider hans udvikling frem.
Den disintegrerede discipel på begyndelsen afindvielsesvejen vil normalt føle sig stærkt tiltrukket af sjælens stråle, men uden at have kontinuerlig kontakt med den. Hans vigtigste proces er at integrere sin personlighed, en opgave der endnu falder ham vanskelig, fordi han har så lidt hold på sit astrale og mentale vehikel. Disse legemer vil, hvis de er på forskellige stråler, ofte trække i hver sin retning - afhængig af stråletypen. Har han en vis grad afsjælsstyring, vil sjælens stråle hyppigt kunne påvirke og farve hans fysiske legeme, men da følelserne og tankerne ikke er under kontrol, vil de forvrænge sjælens nedstrømmende impuls i betragtelig grad, hvis ikke de er på samme stråle som sjælen.
Det er vigtigt, at disciplen gør sig dette klart, når han skal vurdere kvaliteten af et indre svar. Igen og igen må han spørge sig selv, om det er sjælen, der taler. Kender han sin stråleopbygning, vil han måske kunne vurdere, om svaret primært kunne komme fra hans astrale eller mentale stråle, snarere end fra sjælens stråle.
I processen med at blive sit bjerg og udfylde det helt, må disciplen støt og møjsommeligt klatre op. Går han den direkte, stejle vej? Tager han ansvar på alle områder? Vurderer han sine strålekvaliteter, når han skal vurdere rigtigheden af det modtagne? Hvis disciple generelt var i besiddelse af større skelneevne, ville de være mere omhyggelige med at konstatere, om den modtagne impuls med rimelig sikkerhed er en sjælsimpuls.
~1
17. Budskaber
Forvrængninger er en evig kilde til misforståelser, når vi skal kontakte menneskeheden. Kun den rene, fremskredne, ydmyge di~cipel kan gøre sig håb om at modtage impulsérne uforvrænget. Mange oprigtigt Sø gende mennesker gør sig slet ikke klart, at deres såkaldt ”modtagne“ budskaber er deres egne astrale, sjældnere mentale, misopfattelser. For det meste gør de sig slet ikke klart, hvor vigtigt det er at holde kanalen totalt ren.
Så længe specielt følelserne ikke er under kontrol, mudres kanalen lynhurtigt til, og de modtagne ”budskaber“ er ét stort blændværk. Sådanne disciple bør træne længe og intensivt med at få følelserne fuldstændig under kontrol, at være ydmyge og rene på alle livets områder. Men som vi har set talrige eksempler på, er dette umådelig svært, for så længe personligheden er for stærk, er der meget lidt sand ydmyghed, og så længe kan kanalen ikke holde sig ren ret længe ad gangen.
Også her drejer det sig om ansvarlighed. Hvis en discipel virkelig hævder, at han er kanal, må han grundigt ransage sig selv og spørge, om han virkelig mener, at han er så ren i sit personlighedsliv, at for eksempel en Mester kunne bruge ham. Er han oprigtig og ansvarlig, vil han seriøst checke sig selv på alle fronter, og er han det mindste i tvivl, vil han ihærdigt arbejde videre på at disciplinere sig selv, så personliglieden er i ro, og sjælen styrer.
Dersom sjælen styrer, er det et sikkert indicium, at hjertet er med. Hvis ikke hjertevarmen strømmer kontinuerligt, er budskaberne ikke fra sjælen, uanset stråletype. Disciplen må så afgøre, om det er sandsynligst, at budskabet kommer fra hans mentale eller astrale væsen. Her kan en viden om disse stråletyper være uvurderlig, når han skal afgøre, hvorfra beskeden kommer.
I det hele taget burde disciple ikke give sig af med at ~0dtage såkaldte budskaber, medmindre disciplene er så fremskredne, at de ved, at de er så rimeligt integrerede og sjælsstyrede, at de vil kunne bruges som kanaler. p~r5onlighedsintegrationen skal være rimeligt god, før man kan tale om, at sjælen kan meddele sig gennem sin personlighed.
Sjælen udtrykker sig normalt gennem ét af sine personlighedslegemer, som oftest mentallegemet, og er dette rimeligt stabilt, kan budskabet trænge igennem, selv om astrallegemet er uroligt. Men dette hører absolut til undtagelserne. Normalt er det kun den integrerede discipel, der kan formidle fra sjælens plan, uanset hvilket legeme sjælen meddeler sig igennem.

75
18. Åndelig seksualitet
Befr~gtningen sker i det øjeblik, det er rigtigt for sjælen at lade sin nye personlighed begynde sin foster-tilværelse. Undfangelsen sker på et ganske bestemt udvalgt tidspunkt, da vibrationerne i nøjagtig denne stund er afgørende for svangerskabets forløb. Undfan-gelseshoroskopet gælder for svangerskabsperioden, og først ved fødslen træder det nye liv i kraft, hvorved selve inkarnationen påbegyndes. Horoskopet for dette tidspunkt gælder for den inkarnerende personligheds liv i de lavere verdener.
For alle disciple er det vigtigt at forholde sig til seksualitet på den rette måde. I de eksperimenter, vii øjeblikket har i gang med pardisciple, optrænes den rette form for åndelig seksualitet. På et vist stadium af indvielsesvejen, nærmere betegnet den sidste tid før 2. indvielse, bør netop pardisciple underkaste sig denne åndelige seksualtræning. Det er vigtigt, at kærligheden trives på alle planer, og at pardisciplene altid begynder med kærligheden på sjælsplanet. Når den er helt etableret, hvilket den burde være hele tiden, bør parret i sjælskær-ligheden integrere deres mentale kærlighed. Først når den er helt etableret, fokuseres på den astrale kærlighed, som derefter integreres i den kausal-mentale, og først derefter fokuseres på den fysiske kærlighed, som så integreres i den kausal-mental-astrale helhedskærlighed.
Når dette øjeblik er indtrådt, da den totale kærlighed fra alle legemer oppefra og ned er integreret, begynder den normale fysiske seksualitet. Men da kærlighedssyn-tesen er så stor, vil den fysiske seksualitet blive af meget forfinet og ædel natur, og uden at den normalt lavere begærnatur er involveret. Når manden på dette tidspunkt er trængt ind i kvinden, og de på alle områder gennem-strømmer hinanden, vil de dyrke tantra-yoga, dvs. at deres bevidstheder vil lave en ny syntese nedefra og op,
4$
således at den fysiske bevidsthedsfokusering vil integrere den astrale, derefter den mentale og til sidst sjælsbe-vidstheden. Da vil alt i de to disciple smelte sammen, og udløsningen vil finde sted spirituelt, ikke fysisk. Mærk jer dette.
Hele processen begynder således på sjælsplan, hvorfra den går nedefter, til den fysiske parring finder sted. Derefter løftes energierne opefter igen, til sjælsplanet er nået, hvorefter udløsningen sker som en åndelig krafrudstrømning og opladning mellem de to mennesker. Når tantraen udføres på den rette måde, vil der aldrig finde fysisk udløsning sted, idet hensigten for de fremskredne sjæle er at sublimere energierne nedefra til en åndelig bevidsthedsudvidelse.
Det er hensigten med vore pareksperimenter, at de egnede par også skal avle børn, og med dette for øje trænes de på en ganske speciel måde. I lang tid forud for undfangelsen er det vigtigt, at parret forbereder sig sjæleligt, mentalt, astralt og fysisk på at modtage dette specielle menneske, som er udset til en ny inkarnation hos netop dem. De er sig bevidst, at det er meget vigtigt konstant og meget længe at være tunet ind på det brændende og kærlige ønske om at tiltrække netop dette barn. Ved at forberede sig så længe vil de først tiltrække barnets sjæl, derefter dets mentale væsen, så dets astrale væsen og endelig ved undfangelsen dets fysiske væsen.
I hele denne periode har pardisciplene prøvet at udføre tantra-yoga som tidligere beskrevet. Dette er normalt en meget vanskelig disciplin, fordi disciple har været så fokuseret på det fysiske og astrale aspekt og kun på disse aspekter i forbindelse med seksualitet. Men mere og mere har de fået en fornemmelse af, hvor meget seksualiteten ændrer sig på en positiv og vidunderlig måde til gavn for deres egen åndelige frigørelse og til gavn for tiltrækningen af hele barnets væsen.
Ved den fysiske undfangelse sker processen på nøjagtig
samme måde, som det tidligere er blevet beskrevet. Oppefra og ned, den fysiske parring og derefter op til sjælsplan. Den eneste forskel ved undfangelsei~ er, at udløsningen ikke må finde sted på sjælsplan. Når integrationen har fundet sted her efter cyklens afslutning, skal disciplene hurtigt fokusere på den mentale integration, på den astrale integration, og endelig igen på den fysiske forening, og først nu må de tillade syntesen, fuldbyrdelsen, at ske, hvorefter udløsningen vil finde sted rent fysisk og i en ophøjet og universel kærligheds-orgasme, som ikke ligner noget af det, mennesker normalt kalder orgasme.
Efter at fuldbyrdelsen er sket, og det skal bemærkes, at den inkarnerende sjæl har været til stede under hele forløbet, vil barnet bevidst knytte sig fysisk til sine nyc forældte. Vi må forstå, at det er en gammel sjæl, som inkarnerer i dette øjeblik. Yngre sjæle tiltrækkes af de mere normale seksualudfoldelser, unge sjæle tiltrækkes af de primitive og perverterede former for seksualitet Så forældrene er altid medvirkende til at tiltrække en sjæl af nøjagtig den alder, de selv gør sig fortjent til.
I vore pareksperimenter har vi to fremskredne, gamle sjæle, som ganske bevidst længe før undfangelsen er indstillet på at tiltrække så gammel en sjæl, som de kan gøre sig fortjent til. Alt omkring deres seksualitet er derfor af allerstørste betydning. Hvis de to disciple hengiver sig for fysisk og for tøjlesløst, kan de alene ved disse lavere vibrationer frastøde den sjæl, som de gerne ville have tiltrukket. Mere og mere bliver de sig bevidst, hvor stort et ansvar der påhviler dem med hensyn til at tiltrække så stor en sjæl sém muligt.
Under hele deres terapiforløb indgår som et meget vigtigt punkt, at de skal forberede den rette tiltrækning ved altid at tiltrække ovenfra og ned. Normalt er det rimeligt let for parret sjæleligt og mentalt at tiltrække en gammel sjæl. Det store problem indtræder, når det astrale og fysiske kommer ind i billedet. Disciplene har i
så m~nge inkarnationer været så astralt-fysisk fikseret at de også nu i forberedelsestiden, hvor de burde iavc tantra og kun tantra, har det allers~ørste besvær med ikke at falde tilbage i de gamle begærmønstre.
Megen træning finder sted. Igen og igen må disciplene afprøves, igen og igen må de under deres erkendelsesstunder indrømme, at forløbet aftantraen ikke var, som det skulle have været, at de var alt for fokuseret på det fysiske, på deres egen ydeevne, på deres begær og sågar på deres stolthed. (Her kom også deres mentale fokusering med, selv om den kun var sporadisk>. Langsomt og kun langsomt har parret forstået, at deres gamle parringsmønstre aldrig ville kunne tiltrække gamle sjæle, og langsomt har de kunnet arbejde sig henimod den sande forståelse af tantra, af åndelig kærlighed, af sublimeret kærlighed, der kunne udyikle sig til en kosmisk orgasme.
I flere tilfælde har parret haft bevidst forbindelse med barnets sjæl, og denne gamle sjæls vægring ved de for primitive, seksuelle aktiviteter har gjort stærkt indtryk på discipelparret, som har satset meget på at lære det så rigtigt og hurtigt som muligt for endelig at tiltrække denne sjæl, som de så brændende ønsker at tiltrække. Når den endelige og totale forståelse hos det vordende forældrepar er etableret - ofte med en kolossal overbærenhed fra den inkarnerende sjæls side - kan undfangelsen finde sted. En' undfangelse, der begynder i sjælens verden, som alt burde gøre, der vedrører disciple, fortsætter gennem de lavere verdener til den fysiske parring$ derefter sublimerer energierne opad til sjælsplanet igen, for så lige før fuldbyrdelsen at føre dem nedad igen, så den totale udløsning kan ske på fysisk plan.
Således vil alle børn blive avlet i fremtidens langt mere åndelige tidsalder.

	19. personligheden og den frie
vilje
Det, der er svært på indvielsesvejen, er alle de gamle programmeringer, vi slæber med os. Gennem utallige liv har vi ladet os programmere på måder, der engang var hensigtsmæssige, men som nu er i allerhøjeste grad uhensigtsmæssige. Dette er et meget vigtigt punkt, som enhver discipel må se på og gøre noget ved. Der findes kun én måde, én teknik til at gøre sig fri af en sådan negativ programmering, nemlig at omprogrammere sig selv positivt. For at kunne gøre dette, må vi årvågent studere os selv og alle vore negative vaner. Hver gang vi får øje på en negativ programmering, må vi straks gå i gang med at ændre den. Opdager vi for eksempel, at vi tænker: ”Det klarer jeg bestemt ikke“, må vi straks lave os en positiv programmering, der hedder: ”Selvfølgelig kan jeg klare det, jeg kan klare alt, hvad jeg vil“.Jo mere vi bruger vor positive programmering, jo mere opdager vi, at vort tidligere udviklingshæmmende mønster gradvis bliver nedbrudt, fordi vi er holdt op med at give det næring. I stedet vinder det nye, positive mønster frem med stormskridt, fordi vi konstant nærer det. Det, vi udsulter, dør. Det, vi nærer, gror. Brug dette princip hver dag.
Når bjergtoppen forsvinder fra vort syn, skyldes det som regel, at blændværket har indhyllet os. Vore følelser og begær af negativ art har fået næring, og derfor vokser de og omtåger os. Vi må udsulte disse blændværkets slanger, som vi har næret ved vor barm så længe. Kun når vi nærer dem, farer vi vild i vor egen skov, hvilket gør os ulykkeligé og deprimerede, fordi vi langt borte hører vor egen sjæls kalden. Men kanalen er blokeret af vor egen negativ itet, derfor kan vi ikke følge den stemme, som vi allerhelst ville følge.
For at undgå disse evindelige vildfarelser og tågevan
dringer må vi bestræbe ospå at holde kanalen ren altidog uafbrudt. Dette kræver en vedvarende drvdgenhed. Kun når vi slækker på vor opmærksomhed, kommer vi uforvarende ind i personlighedens gamle mønster, hvor det astrale løber af med os, fordi vi uden at tænke os om har givet det opmærksomhed, hvilket er det samme som næring. Hvad er det, vi bruger vor opmærksomhed på? Dette spørgsmål burde enhver discipel stille sig selv. Hver gang vi føler eller tænker noget bestemt, giver vi disse følelser eller tanker mulighed for vækst.
Derfor er det så utrolig vigtigt, at vi er konstant opmærksomme på, hvilke tanker, følelser og begær vi bruger vor energi på. Hvis vi opsamler energien i negative, mentale eller astrale former, binder vi den negativt og skaber negativ programmering. Kun én kan tage ansvar for, hvad vi gør med vort liv, og det er os selv. Jo før vi indser det, jo hurtigere kan vi ændre ældgamle mønstre, som sønderriver os og blokerer os i den udvikling, vi som sjælsvæsener så gerne vil have.
Tre ting er uhyre vigtige for disciplen at erindre sig:

i.	Altid at bevare sjælskontakten.
2.	At være konstant årvågen over for det snigende blændværk.

3.	At omprogrammere sig selv positivt.

Bjergets nedre grotter er fyldt med alle vore fortrængte følelser og begær. Når disciplen når frem til det punkt, hvor han véd, at han skal i gang med at bearbejde dette astrale morads, har han brug for ovennævnte tre punkter. Bruger han dem i sit terapiforløb, vil processen forløbe langt hurtigere. Føjer han dertil den altoverskyggende ingrediens på Discipelskabets Vej, nemlig ansvar, vil han være helgarderet.
Desværre glemmer disciple meget hurtigt. De læser noget vigtigt, de får en terapeutisk erkendelse, de når en indre erkendelse. Alt i dem jubler, for nu har de fundet de vises sten. Efter et par dages forløb er
erkendelsen på mærkværdigste vis løbet ud i sandet, er blevet glemt. Når de efter at par uger, måneder eller år atter gør den samme erkendelse, bliver de lykkelige, kan måske svagt erindre, at dette har de oplevet før, men tror alligevel, at det er første gang, at de klart indser dette, og måske vii de alligevel snart glemme det igen.
Personligheden modsætter sig de mange gentagelser, for den har jo hørt det så mange gange, men har den forstået det? Lad os dog slå fast, at personligheden kun bryder sig om at huske det, der tjener dens egen sag, og da alle disse punkter, vi beskriver her, tjener til at styrke sjælens position som styrende faktor, vil de dermed undergrave personlighedens magt. Derfor må den nødvendigvis skynde sig at glemme, for at den ikke styrter sig selv ud i    som den tror - sin egen undergang. Hvornår indser disciple dette personlighedsmønster? Hvor mange gentagelser skal der til?
Det er vigtigt én gang for alle at gøre sig klart, at personlighedens mål og sjælens mål er vidt forskellige. Personligheden ønsker at holde os fast i det gamle så længe som muligt. Den stritter af al kraft imod fornyelse og udvikling, imod ændring af vaner, følelser, tanker, begær og ændret levemåde. Sjælen ønsker af al kraft at inspirere os til sand frihed, som er frihed for personlighedens tyranni. Kun ved at være sjælen, kun ved at se det hele fra oven kan vi se klart, kun da kan vi komme videre, overvinde blændværket og senere illusionerne. Indtil 3. indvielse vil disse tågeskyer være vore evige modstandere, og vor vilje afgør, hvem der vinder.
Efter 3. indvielse styrer sjælen suverænt. Da er personligheden det villige redskab. Da underlægger den sig fromt sjælen, da forstår den, at sjælen forstår noget, som den aldrig har forstået. Den opdager, at sjælen kan styre uden trusler, men med indsigt, forståelse, kærlighed, visdom og på en syntesedannende måde. For personligheden er dette en fantastisk oplevelse. Det ville den
aldrig have troet muligt. At have magt uden at ønske den, uden at bruge den til personlig fordel eller vinding, men til helhedens bedste - og kun det. Fantastisk!
Mennesket har en fri vilje. Det kan når som helst bruge personlighedens vilje til at forlænge personlighedens regime, hvorved den gennemsnitlige ulykkelighedstilstand består, eller det kan bruge sin åndelige vilje til at styrke sjælens regime ve& at vedligeholde kontakten med den og ændre alle de beskrevne, uhensigtsmæssige mønstre. Det er hårdt arbejde, men det åbner for den guddommelige sjæls sande frihed efter utallige inkarnationer i trældom. Disciple burde tænke over graden af den frie vilje og det ansvar, der er forbundet med den. Enhver kan frit vælge, men han må tage ansvar for det, han vælger.
Større ansvarlighed fører til større brug af den frie vilje, hvilket fører til større grad af frihed, sand frihed. Tænk nøje over dette!
20. Hvordan anvender vi vore
ene rgier?
De begrænsninger, vi sætter for os selv, gør vore liv mere firkantede og besværlige. Om vi dog kunne se, hvor meget vi blokerer os selv i vor livsudfoldelse ved at lukke af for de universelle livsenergier. Vort æteriske legeme modtager den kosmiske æter direkte igennem chakrasystemet, og hvis vi forstod, hvor godt vi kunne fungere, ville vi åbne for disse helsebringende og harmoniserende energier. I stedet lukker vii vor uvidenhed af for den indstrømmende kraft, fordi vi er alt for opslugte ~f os selv og ~ore egne følelser. Når vi er indhyllet i tågernes kaotiske personlighedsfølelser, påvirker de vort chakrasystem, så chakraerne fungerer uhensigtsmæssigt. Derved kan de ikke modtage tilstrækkelig kosmisk livsenergi eller prana, og det fysiske legeme lider, astrallegemet lider, og vi lider, fordi vi er bortgemt i astralt tågeslør. Bedrøveligt!
Om vi kunne give slip på vor separatisme, ville vi kunne opleve osi samklang med universet, med kloden, med menneskeheden, med helheden. Når vi er ét med helheden, fungerer chakraerne perfekt, og vort æteriske legeme forsyner os med de livsnødvendige og vitaliserende, universelle energistrømme, som vor personlighed har så hårdt brug for, om den skal fungere optimalt.
Alle menneskers vanskelighed, og det gælder også disciplens før 2. indvielse, er, at vi får et lille problem, som vor personlighed ikke bryder sig om at blive konfronteret med. Derfor putter den problemet i en kasse, adskiller det fra helheden, og bruger al sin opmærksomhed på dette problem, hvorved det pludselig vokser ud over alle rimelige grænser, fordi det får så megen næring. Dette er proportionsforvrængning. Når hele personlighedens opmærksomhed er viet denne lille vanskelighed, bliver den med ét centrum i et højst
uhensigtsmæssigt univers. Personligheden kan dårligt koncentrere sig om andet, så problemet vokser og vokser helt urimeligt, mens alt andet i personligheden forsømmes.
Den næste fase vedrører æterlegemet, der derved også forsømmes, da det er meget forbundet med astrallegemet. Dets normale sundhedsaura får nu ikke tilført energi i form af glade følelser, så hurtigt hænger det og kan ikke mere formidle indstrømningen af de kosmiske æterenergier. Derfor bliver det fysiske legeme træt, resten af astrallegemet bliver dobbelt forsømt, og personligheden bliver til sidst tømt for energi. End ikke det oprindelige problem har den mere energi tilbage til. Alt er nu mere eller mindre blokeret både i astrallegemet og i det æteriske legeme.
Det er vigtigt, at disciple gør sig disse ting klart. Når vi går indvielsesvejen, må vi være stærke, energiske og kunne se og betragte os selv med årvågenhed. Når vi lader vor personlighed té sig på en så tåbelig måde, lukker vi totalt af for al den normale energiforsyning, og vi står forsvarsløse og blokerede tilbage. Alt det, vi har bygget op af positivt over lang tid, kan tabes på gulvet på ganske kort tid, når vi bærer os ad på den barnagtige måde, som ikke er en discipel værdig. Årvågenhed, kære brødre og søstre på Vejen, årvågenhed uafbrudt. Hvor tit skal I dog mindes om det?
For det almindelige menneske på illusionens store vej er det naturligt og normalt at opføre sig sådan, men for jer kan det være katastrofalt. I burde vide bedre. Det vigtige og kritiske punkt er tiden fra problemet bliver berørt, og til personligheden gør alt firkantet. Det er her, årvågenheden skal og bør være til stede, så noget sådant aldrig kan ske.
Når energierne flyder frit, bør årvågenheden være konstant. Dette bør disciplen holde sig for øje. Personlighedsenergierne bør være i samklang med de universelle energier og ikke cirkle om idiotiske, selvcentrerede,

oc
små problemer. Så snart tendensen bliver separatistisk, er der fare på færde. Disciplen bør udvikle en sjette sans, der hele tiden fortæller ham, om dette er til gavn for helheden. Så længe svaret er ja, er alt, som det skal være.
I det øjeblik svaret er nej, skal alt i ham råbe vagt i gevær. Da er der virkelig fare på færde. På dette tidspunkt kan alt endnu reddes af en årvågen discipel. Det bedrøvelige er, at uendelig mange disciple befinder sig i en ret konstant drømmende og uopmærksom tilstand, hvor den mindste tue kan vælte hele læsset. Når vi hengiver os til vore åndelige drømme og ikke ofrer vor personlighedstilværelse den opmærksomhed, den bør have, da flygter vi fra vort ansvar, som består i konstant at være med vor personlighed for at styre den, råde den og vejlede den.
Mange disciple foretager denne flugt hyppigere, end de aner. Det hårde arbejde med personligheden er så tungt, så besværligt, så lad os søge tilfiugt i vore åndelige, illusoriske verdener. Disse disciple har slet ikke fattet, hvad det hele drejer sig om. Vor opgave er at bringe den åndelige verden og virkelighed herned. Helt konkret. Den skal ned i det fysiske. Vi skal lære at være åndelige i det fysiske ved at forskønne denne verden, ved fysisk at vise næstekærlighed, ved fysisk at klare alle de daglige små gøremål bedst muligt. Således kan vi være åndeligt tjenende i den fysiske verden.
På lignende måde kan vi være åndelige i den astrale verden. Her kan vi bringe glæde' og harmoni til vore medmennesker. Vi kan og bør sprede velsignelse og kærlighed til alt levende, og vi bør være lysende eksempler på, hvordan åndeligheden forvandler os, så vi dermed kan være med til at forvandle verden. På denne måde bør vi forvalte vor åndelige viden og vore positive egenskaber, så de kommer flest muligt til gavn.
I stedet drømmer mange disciple sig væk fra disse lavere verdener ved at begrave sig i deres bøger, deres
egen lille tilværelse, deres egne små problemer. De taler meget om, hvor kloge og åndelige og gode de er, nien almindelige mennesker hopper ikke på den. På dine frugter skal du kendes, står der skrevet, og det er så sandt, så sandt. Hvis vi har fattet og forstået noget af alt det, vi har læst og hørt, skal det omsættes i praksis, ellers er og forbliver det gold teori.
Vor opgave i den mentale vérden består i at forskønne den med vor åndelige viden og kærlighed. Ikke ved dogmatisk og med løftet pegefinger at holde docerende foredrag for andre mennesker, men ved at udstråle vis-dommen, hvorved vi viser, at al den viden har forvandlet os. Da vil andre få lyst til at høre om det, vi har at fortælle, fordi vi da vil virke inspirerende og ikke docerende. Bemærk forskellen.
Disciplens opgave skal altid, jég gentager altid, løses nede i disse lavere verdener, Det er her, han skal stå sin prøve. Det er her, han skal aftjene sin karmiske forpligtelse, og det gør han ikke ved at tage på himmelfiugt til en dagdrømmerisk verden, hvor han kan slippe for at tage ansvar. Dette vil aldrig føre ham til indvielsens port.
Enhver discipel bør tage sin dharma dybt alvorligt. Her og kun her kan han udføre sin åndelige mission, midt mellem potter, pander, gulvklude og rengøring -og ikke mindst andre levende væsener. I den konkrete hverdag skal han omsætte sin åndelige viden ved kærligt at vær~ den. Når han ~ visdommen midt i den menneskelige kamptummel, er han en værdig repræsentant for åndens rige. Da er han en åndelig kriger i funktion. Da anvender han sine energier på rette vis.
21.	Før og efter 2. indvielse (1)
Når tågerne forsvinder, begynder det store arbejde. Alle astrale tåger skal udredes, bearbejdes og forstås:
Hvorfor har vi tidligere ligget under for dette blændværk? Alt må nu bearbejdes og erkendes mentalt. Dette er en møjsommelig men meget givende proces, som er uhyre vigtig for disciplen.
På vej mod 2. indvielse lærte han at besejre sine følelsesmæssige konflikter, sine traumer, sine blokeringer. Alle negative og uhensigtsmæssige begær måtte forstås og overvindes. Disciplen måtte bane sig vej ud af blændværkets skov, som så længe havde været hans beskyttelse og forsvar, men som nu ville være en forsinkelse på Vejen. Han måtte op i den klare bjergluft for at kunne indånde klart, for at kunne se klart, for at fatte større sammenhænge.
Det første arbejde, den ny-indviede discipel må påtage sig, er at bearbejde alle sine gamle og overvundne astrale problemer. Først når de også er blevet færdig-bearbejdet fuldt og helt mentalt, kan han virkelig sige sig fri for dem. På dette stadium opøver han sin skelneevne ganske betragteligt, og han oplever, hvordan blændværket tidligere har forvrænget hans skelneevne. Det nye problem, som han nu må bekæmpe, er illusionens fine skyer, som stadig kan forvanske skelneevnen, om end aldrig så groft som før.
Det er klart og ligetil, at den endelige bearbejdning af de følelsesmæssige uhyrligheder først kan finde sted på dette plan. Discii,len har før indvielsen haft en vis mental forarbejdelse, men primært har hanfrlt sig ud afkonflikterne, godt hjulpet af sin intuition. Nu er det nødvendigt, at hans mentale apparat bliver optrænet, så dets oplevelsesevne og skelnekraft bliver styrket i en mere og mere subtil retning.
Ved at se klart og mentalt på sine egne gamle
problemer, gå tilbage i dem, føle dem, forstå dem, og erkende, hvorfor de var så uhensigtsmæssige til slut, indhøster disciplen meget værdifulde erfaringer, som kan lære ham at forstå sine yngre brødres problemer på Vejen. Kun ved selv at have gennemlevet dette astrale morads kan han for alvor forstå, hvordan han bedst muligt kan hjælpe. Kun derved er hans medfølelse stor nok til gradvis at kunne omfatte hele menneskeheden.
Hvis ikke stoltheden er hans store problem, som vil kunne sinke ham meget i at bearbejde sine gamle konflikter mentalt, vil han snart indse, at jo hurtigere han får et klart indblik i blændværkets utallige snarer, jo hurtigere kan han blive en værdifuld verdenstjener, der klart ser, hvorledes han på bedste vis kan hjælpe sine yngre brødre, der endnu forvildede går rundt i skoven uden for alvor at forstå.
Endnu er hans erindring ganske klar omkring de forblændede følelser og begær, der drev ham snart hid, snart did. Intuitivt og mentalt vidste han dengang, at det var såre uhensigtsmæssigt at forblive i disse tåbelige konflikter, som primært skyldtes nogle gamle forsvarsmekanismer, som personligheden engang havde bygget op for at forsvare sig og overleve.
Dengang og i talrige tidligere inkarnationer havde disse mekanismer tjent et nyttigt formål: Nemlig personlighedens overlevelse. Om den virkelig dengang havde kunnet indse, hvor lidt ansvarlig den dybest set var, ville den have bukket under for den belastende viden. Men jo længere disciplen bevæger sig på Lysets Vej, jo mere uhensigtsmæssigt og uærligt bliver det for ham fortsat at skulle skubbe ansvaret over på andre.
Alle på Lysets Vej bliver regelmæssigt konfronteret med hele problematikken omkring egen ansvarlighed. Men langt hen ad endog indvielsesvejen forbliver den det største problem. Tilsyneladende er det allersværeste for den betrængte personlighed at indrømme, at den ikke er ansvarlig. Derfor går beskyttelsesmekanismen
meget hurtigt i gang med at udnævne syndebukke, sådan som vi tidligere har beskrevet, og personligheden lyver og retfærdiggør sig.
Det er meget vigtigt for den fremskredne discipel at forstå disse ting på den rette måde. Hans yngre brødre er ikke mindreværdige, fordi de lyver, retfærdiggør sig eller skubber ansvaret fra sig. De er endnu nødt til at anvende disse forsvarsattituder, til den dag kommer, da de er stærke nok til at tage ansvar for sig selv på alle områder. Dette vil ske i større og større omfang, jo mere disciplen nærmer sig Porten, og i allerstørste omfang efter 2. indvielse, hvor alle disse beskyttelsesforanstaltninger skal erkendes, forstås og gennemleves.
Selv om disciplen har gennemlevet dem i sin overvindelse af dem, er det yderst vigtigt, at han forstår, at en mental gennemgang er en ganske anden indsigt.
Jo højere vi bevæger os op ad vort indre bjerg, jo dybere bliver indsigten. Bestandig må vi gentage den samme indlæring, men stedse fra et højere og højere niveau. De fleste disciple mellem 1. og 2. indvielse har meget svært ved at kapere alle disse evindelige gentagelser, og fordi de ikke vælger at forstå gentagelserne på stadig højere stadier, vil de fortsat bevæge sig forblændede og rådvilde rundt i skoven. De tror, de har forstået, men de har intet forstået. Først når de indser, hvor lidt de har fattet, virkelig fattet, kan de forstå gentagelsens nødvendighed. Da forstår de den indre nødvendighed, og Vejen går nu i spiralbevægelse opad gennem skoven.
De fatter nu og forstår, at hvergang de befinder sig på et højere stadium af spiralen, har de brug for gentagelsen, fordi indsigten tilsvarende har flyttet sig. For den discipel, der ikke forstår budskabet første gang, men som tror, at han har forstået, vil der kun være en ganske svag spiraludvikling. Så længe han ikke er moden til den indre forståelse, vil al gentagelse synes unødvendig og irriterende. Dette vil ganske naturligt afholde ham fra for eksempel disse bøger, som vil kede ham, og dette
er yderst hensigtsmæssigt.
Når disciplen efter 2. indvielse kan se alle disse forhold, der gør sig gældende for de yngre disciple, vil han forstå, hvorfor han selv var så længe om at nå til den eftertragtede Port, og han vil i sit hjerte indse, at sådan må det nødvendigvis være på dette stadium. Denne forståelse vil udvikle tolerance, tålmodighed og sand medfølelse hos ham - meget vigtige ingredienser, når han er på vej mod den integrerede personlighed, der snart er parat til at lade sjælen overtage det fulde ansvar for sine mere og mere brugbare redskaber.
Den største fare for disciplen på dette stadium er hans stolthed, som vil forsinke den mentale forståelse ret længe. Om ikke ydmygheden er til stede, finder den rette indre forståelse ikke sted. Mærk jer dette: Ydmyghed og medfølelse giver den sande kærlighed, der fører til den vise forståelse. Da er disciplen nået langt op ad Sit indre bjerg, og flammen lyser stærkere og stærkere på mange planer. De indre flammer vil løfte ham til højere indsigt, om han er harmløs, ydmyg og kærlig. Husk altid dette!

01
22.	Før og efter 2. indvielse (2)
De største vanskeligheder på Vejen for disciplen, der lige har overstået 2. indvielse, er hans besværlige, mentale bearbejdelser af de gamle, astrale traumer. Efter den formidable oplevelse, det har været for ham endelig at have fået styr på sine gamle følelsers tidligere greb om sig, man kunne næsten tale om omklamring af sig, er det en lise at komme ud af skoven og se klart.
Derfor undrer det disciplen ganske betragteligt, at han skal til igen at dykke ned i det ubehagelige, som han troede var overstået. Alle hans gamle følelser bliver restimuleret, og han forundres, fordi han troede, at alt dette var et overstået kapitel. Men når forundringen har lagt sig, bliver det klart for ham, at anskuelsesmåden er anderledes nu, end den var før.
Nok genoplever han gamle følelser og begær, men på en langt mere vag og diffus måde. Det væsentlige er denne gang ikke den astrale indfaldsvinkel men den mentale. Alt skal genopleves og bearbejdes fra alle mentale sider, og det besynderlige sker, at nuancer, som tidligere forbigik disciplens opmærksomhed i den astrale fase, nu dukker op, når han betragter episoden mentalt. Den samlede erkendelse bliver langt mere omfattende, når han har været igennem den samme hændelse, men set fra to forskellige synsvinkler.
Hans hele mentale funktion og skelneevne er blevet betydeligt forbedret og udvidet, fordi blændværket er overvundet, og kun illusionerne er tilbage. Den store vinding for ham bliver, at han får et indblik i, hvordan hans hele personlighed har del i den negative hændelse fra fortiden. Derved får han en langt større forståelse for, hvor meget hans følelser, henholdsvis tanker, har spillet ind, så forløbet blev, som det i sin tid blev.
Nogle gange vil han se, at episoden var aflangt større følelsesmæssig art, end den var mental. I så tilfælde har
han allerede bearbejdet det meste, og kun lidt er tilbage i denne fase. Andre gange vil det gå op for ham, at der var langt mere mentalt konfliktstof i det pågældende traumatiske forløb, end der var astrale problemer. På dette område indser han da, at dette forløb mangler en omfattende og væsentlig bearbejdelse, som han derefter er rede til at gå i gang med.
I vore eksperimenter med discipelpar har det været interessant at studere, hvordan parterne stimulerede hinanden både astralt og mentalt. Normalt vil den ene ret hurtigt passere Porten efter et hektisk følelsesmæssigt forløb, hvor den anden måske har fortrængt det astrale i udpræget grad. Derefter vil man se, hvordan billedet vender. Når den første begynder at se klart og starter sin mentale erkendelsesfase, vil den anden af parret normalt begynde at bearbejde sine fortrængninger og opdage, at han ikke var så mental, som han troede.
Hele hans astrale væsen vil nu trænge sig på og blive mere og mere dominerende. I begyndelsen kan det være en ret rystende erfaring for den discipel, der har troet om sig selv, at han var så klar og logisk og til enhver tid kunne styre sine følelser. Hans nye opdagelse af sin vældige vrede kan være en ret voldsom oplevelse, fordi den kommer bag på ham, så grundigt har den været fortrængt i mange, mange år.
Hans umiddelbare reaktion vil være at skyde skylden på partneren, som i mellemtiden er blevet mere og mere mental. Hurtigt vil han lægge alle disse negative følelser, som vælder op i ham, over på partneren. Eftersom han i mange år har lagt et solidt låg på alle disse uhumskheder, ligger det snublende nær at projicere sine egne ubevidste følelser over på partneren og påstå, at det må være hende, der er årsag, eftersom hun tidligere har vist disse følelsesmæssige tilbøjeligheder.
Da hun nu har passeret Porten og ser rimeligt klart, vil hun vide, at der er tale om projektioner. Efter deres krisesituationer vil de have deres erkendelsesstunder,
hvor hun gør opmærksom på disse ting. Men for den partner, der endnu ikke har passeret gennem Porten, vil det være en vederstyggelighed at skulle se noget ubehageligt hos sig selv, så formentlig vil han i ret lang tid bilde sig selv ind, at hun naturligvis ikke er kommet så langt, som han havde troet, når hun kan præstere et sådant raseri, vrede eller lignende.
Han ser ikke blændværket, fordi han har forvildet sig i sin egen skov. Først når han igen har etableret sin sjælskontakt, og kanalen er ren, vil han forstå. Hvis hun samtidig er i den mentale erkendelsesfase vedrørende sine tidligere traumer, vil hun muligvis tro, at det er hende, der er astral, fordi hun er blevet restimuleret astralt. Men meget hurtigt vil hun igen se klart og vide, hvordan tingene forholder sig. På dette stadium kommer indsigten meget hurtigt, så snart illusionerne er gennemskuet, hvilket de ret hurtigt er, medmindre der er tale om kraftige, mentale laster, som let kan forvrænge hele billedet.
På denne måde kan et sådant discipelpar spille kraftigt ud mod hinanden, og når det alligevel lykkes, trods store kriser, skyldes det, at begge parter af hjertet stræber efter sand indsigt og forståelse. Selv om den partner, der endnu ikke har passeret 2. indvielse, på mange måder vil stå svagere, fordi han i stor udstrækning endnu er indhyllet i blændværk, vil hans åndelige vilje og rimelige sjælskontakt trods alt bevirke, at han lytter til hendes mentale version og forståelse af forløbet, og skønt hans personlighed stritter kraftigt imod, véd hans sjæl dog, at det er sandt nok. Men kan han bruge alle forsvarsmekanismer, gør han det, og er hun klog, og det er hun, når sjælen styrer, forlader hun ham for en stund i den vredeste og mest projicerende fase.
Gør hun ikke det, kan han meget nemt gå over gevind, således at hans stærke, astrale temperament, som i den grad har været stængt inde, vælter alt for stærkt og voldsomt ud og nemt kan udarte til en mild

OÅ
form for vold. Har hans intellekt været stærkt styrende og hans følelser meget undertrykt, møder vi den uhyggelige mentale vold, næret af stærke følelser.
De to partnere vil hurtigt opdage, hvordan de bedst muligt kan tackle disse vanskelige situationer. Vold kan opstå, men normalt er begge parter indstillet på bestemt ikke at skabe ny, negativ karma. Derfor er de meget påpasselige med på alle områder at tage ansvar for alle handlinger, følelser og tanker, selv om det for partneren i den astrale fase kan knibe med at se og erkende noget som helst, før han er kommet ud af blændværkets favntag. Så længe han er forblændet og forvildet, vil han normalt nægte at tage ansvar, fordi hans personlighed hele tiden hvisker ham i øret, at det naturligvis ikke er ham, der er noget i vejen med.
Blændværk er vedholdende, men besejres til slut, om disciplen vil. Det er i høj grad et spørgsmål om at ville forstå, om at ville tage ansvar, om at ville høre. For ofte er det svært i den astrale periode at forstå, ganske simpelt fordi man ikke lytter. Hvordan skulle man forstå, når man ikke lytter. Prøven består i, om man kan klare gentagelser fra den anden. Hvis de irriterer én, er det et ret sikkert tegn på, at man ubevidst har slået forståelsen fra, så man kan fortsætte sit eget forsvars- og undskyldningssystem.
Først når disciplen for alvor erkender, at det forholder sig sådan, lukker han op for den sande, indre forståelse, og da er gentagelserne en lykke for ham, fordi de hele tiden bringer ham nye erkendelser på spiralens opadgående bue rundt om bjerget.
23. Brugen af energier og
åndelig vilje
Vanskelighederne på Vejen er ofte større, end disciplene kan forudse. Igen og igen bliver de overrumplet af den detaljerigdom af forskellige prøvelser, de bliver udsat for. De største besværligheder på stadiet før 2. indvielse består af de forsvarsmekanismer, som ustandselig dukker op som en uigennemtrængelig mur, der synes umulig at nedbryde.
Hver gang disciplen tror, at nu har han for alvor lært sin lektie på det eller det område, viser det sig, at når han møder den i en ny forklædning, træder forsvarsmekanismerne i gang, uden at han når at se eller få øje på de tåger, der lynhurtigt har samlet sig til en mur af blændværk og illusioner. Det sværeste på dette stadium er, at man tror, at man er i et astralt prøveforløb, men sideløbende kører de gamle, mentale mekanismer. De emotionelle og mentale mønstre supplerer hinanden, afløser hinanden, stiller sig op imod hinanden, så disciplen ofte hverken ved ud eller ind. Alt kan let ende i kaos.
Når han i en sådan tilstand prøver at få sjælskontakt, kan det være næsten umuligt, fordi kanalen ikke er ren. Tankerne er negative og forvrængede, illusionerne lukker af for overblikket, og følelserne bliver ekstra stærkt forvrængede, fordi blændværket totalt forvirrer og tilslører de faktiske tilstande for disciplen.
Tillader disciplen i en sådan krise, at følelserne og tankerne får frit løb, vil det kunne ende ret katastrofalt. Når han har prøvet det et par gange, vil han hurtigt indse, at han for enhver pris må stoppe dette uhensigtsmæssige forløb, før hans forvildede personlighed får anrettet for megen skade. Han må derfor hurtigt lære sig en teknik, hvorved han kan stoppe forløbet, før følelserne og tankerne går grassat og får sået ny, negativ
karma.
Denne teknik, som alle disciple må lære sig at mestre, går ud på i en hvilken som helst situation at kunne skabe ro i sit indre. Først må disciplen kontakte sin åndelige viljes flamme, som han altid finder på toppen af sit bjerg. Med viljen skaber han en roens kerne i sit indre. Jo mere han sætter viljen ind på uophørligt at være denné ro og at stimulere denne ro, jo mere vil den vokse, fordi den får tilført så megen næring.
Samtidig har han fjernet sin opmærksomhed fra de ukontrollerede følelser og tanker, som derfor må slippe deres' magt. Vi bestemmer altid selv, hvor vi lægger vor energi. Energi vil altid følge énhver følelse eller tanke. Er det gode følelser og tanker, er det godt og hensigtsmæssigt, at de vokser. Er tankerne og følelserne negative, er det ineget uhen'sigtsmæssigt, at vi får dem til at vokse ved at give dem energi og næring. Disciplen lærer bestandig at økonomisete méd sin energi, så den kun bruges til nyttige formål.
økonomisering må finde sted på allé planer, ikke blot i den fysiske verden. Den sandé forståelse af, hvad energi egentlig er, vil skabe den' store forvandling i disciplens liv, når det går op for ham, hvor enkelt det hele egentlig er.
Energi følger tanken, ~nergi følger følelsen, energi følger handlingen. Er det en positiv tanke, følelse eller handling, vil det blive en positiv energi. Hvis det omvendt er negative tanker, følelser eller handlinger, vil energierne blive negative. Såre enkelt, såre logisk, men uhyre v~nskeligt for disciplen at administrere i sit privatliv, fordi hans gamle mønstre og vaner i den grad har fået lov at styre ham så længe, at personligheden tror, den har krav på, at det fortsætter sådan i al evighed.
Og det vil fortsætte sådan indtil den dag, disciplen har fået nok. Når han er godt og grundigt træt af sine bestandige negative mønstre på alle områder, siger han pludselig stop. Dette gør han ved at bruge sin åndelige
vilje. Først da kan han vende forløbet. Først da kan sjælen begynde at styre på en VuS og åndelig måde.
Disciplen indser da, at hans ressourcer er så og så store, og hvis han bruger dem alle på negative ting, vil hans eget og hans omgivelsers liv påvirkes negativt. Derfor drager han på et tidspunkt den ~~dvendige konklusion, at det naturligvis er tåbeligt ikke at bruge energierne på det positive. Så snart han har indset dette, må han bruge sin åndelige vilje uafbrudt på at gøre det rette.
Denne proces er uhyre ~anskelig, fordi personligheden har tilkæmpet sig nogle gamle reaktionsmønstre, som den ikke frivilligt ønsker at opgive. Men når disciplen indser, hvad der foregår inde i ham selv, fortsætter han stædigt og ufortrødent med at ville, og denne udholdenhed fører uvægerligt til sejr. Den sejr, der bringer disciplen til indvielsens port, som er ~elønningen for de utallige prøvelses-forløbs små og store sejre.

98
24. Stråletyper
Alle syv stråler har den allerstørste indflydelse på ethvert menneske. Hvad enten han er sig det bevidst eller ikke, virker strålerne ind på ham i hans forskellige legemer, i hans personlighed, i hans sjæl. På vejen op ad sit indre bjerg opdager disciplen, at denne videnskab om strålerne nødvendigvis må blive en del af hans fremtidige, åndelige bagage. Til at begynde med er det hans indre kald, hans sjæls kalden, der stærkt og ~ndtrængende får ham til mere og mere at blive klar over sin egen særlige sjælsstråle.
Noget i hans liv ændrer sig måske og får ham til at gå nye veje som et resultat af hans sjæls indre pres. Denne særlige kvalitet, som har bragt ændring i hans liv, og som har givet ham en indre tilfredsstillelse, vil han i stadig større grad kunne identificere som sin sjæls strålekvalitet. Hvis den er en 2. stråles kvalitet, vil han kunne se, at behovet for kærlighed og visdom, for undervisning, for religion eller for intuition har fået ham til at bryde ud af gamle mønstre, som ikke tilfreds-stillede disse særlige behov, som hans sjæl stillede til ham.
Måske opdager han, at han ubevidst hele sit liv har stræbt mod disse kvaliteter uden at gøre sig klart, at det egentlig skyldtes hans indre behov. Under alle omstændigheder vil enhver discipel føle trang til at kende sin særlige sjælsstruktur for lettere at kunne handle i overensstemmelse med det, hans sjæl ønsker af ham.
På et tidspunkt vil han helt klart vide i sit indre, hvilken stråletype hans sjæl tilhører. Når han har fået denne indre viden, vil hans sjælsstyring tiltage betragteligt, fordi han vil være meget opmærksom på mange detaljer omkring sit daglige liv, omkring sit arbejde, sin familie, sin målsætning, Det bliver stedse mere indlysende for ham, at for eksempel kærlighed, visdom og undervis99
ning er de faktorer, der vil fylde og præge hans liv, såfremt hans sjæl er på 2. stråle.
Hvis denne viden er etableret, vil det samtidig stå ham klart, at vejen mod sjælens mål konstant hæmmes af hans træge personlighed, der som oftest vil noget andet end det, sjælen vil. For at han bedre kan blive integreret, opstår nu et indre krav om viden vedrørende personlighedens og dens tre legemers stråletyper. Dette stadium er en vigtig årvågenhedsperiode, i hvilken disciplen indgående studerer sig selv og sine egne reaktioner - både som samlet personlighed, som tænkeren, som den følende og som den handlende.
Jo mere indsigt han får vedrørende sine egne evner og muligheder, jo mere vil ~an kunne tune sig ind på sine øvrige stråler. I lang tid har han måske bemærket, at han rent fysisk har et stort behov for skønhed og harmoni omkring sig. Det har udmøntet sig i, at han går meget op i farvevalg, i en smuk sammensætning på alle fysiske områder, i at være i harmoni med sine omgivelser og i en stor konfliktskyhed over for dem, som han fysisk er sammen med, fordi konflikterne forstyrrer hans trang til harmoni og fred. På et eller andet tidspunkt vil det gå op for disciplen, at denne type fysisk legeme må være styret af 4. stråle for harmoni gennem konflikt. Denne stråletype sætter sjælen ofte midlertidigt ind på enten det fysiske eller det emotionelle legeme, når disciplen er blevet rimeligt motiveret til for alvor at bearbejde sine gamle konflikter på det pågældende plan.
Så snart disciplen gør sig dette klart, går det op for ham, hvor tåbeligt det er, at han hele sit liv har skyet konflikten, da det jo netop er ved at løse konflikten, at den sande harmoni opstår. Han får således et glimrende værktøj i hænde, der hjælper ham til at tage bedre hånd om sit liv, hvis han tør møde de udfordringer, han tidligere har undgået.
Når han har arbejdet i en periode med dristigt at gå ind i de tidligere bortgemte konflikter, og når han har
opdaget, at hans fysiske hverdag bliver tifold skønnere, såfremt ingen konflikter er stuvet af vejen, bliver han måske så modig, at han begynder at studere sine egne følelsesreaktioner.
Han har altid vidst, at han havde stærke følelser, og han har ofte været lidt bekymret, fordi han kunne brænde så heftigt for en stor sag, elske en anden så intenst og inderligt, være' så hengiven over for sine venner, men også fordi han kunne blive uvenner med mange mennesker, når han fanatisk prøvede at overbevise dem om, at hans meninger var de rigtige. Den årvågne dis~ipel vil snart kunne se, at hans følelser ret klart er styret af 6. stråle for hengivenhed og idealisme.
Disciplen er sig nu de positive og negative sider ved sin egen følelsesnatur bevidst, og han begynder at arbejde intenst på at opgive og forvandle sin fanatisme og sine alt for brændende følelser og begær, da de hele hans liv har skabt uro og vanskeligheder for ham. Gennem en sund selvdisciplin arbejder han nu på at styre sine følelser mod finere og ædlere højder, og han finder måske, at religion eller musik kan hjælpe ham i denne finpudsnings proces.
Det arbejde, der nu står for døren, er arbejdet med mentallegemet. Den opmærksomme discipel ser måske, hvor utrolig god han har været til at systematisere sit liv og sit arbejde, men han ser også, at han ønsker at systematisere andres liv og arbejde. Han gør sig klart, at han tænker i meget klare og præcise baner på en meget konkret og praktisk måde. Måske er han meget øm over detaljerne og glemmer helheden. Hurtigt vil han se, at hans mentallegeme er styret af 5. stråle for konkret viden og tænkning, og han indser, at han hellere må tage ansvar for at systematisere sit eget liv, så det kan indgå i en større helhed, hvor detaljerne nok er vigtige, men ikke vigtigere end helheden.
Næste fase på vejen bliver så at få en samlet opfattelse af hele personligheden. På dette stadium er disciplen

	100	101
rimeligt integreret som personlighed, og det vil derfor være muligt at danne sig et billede af, hvordan den samlede personlighed ytrer sig. Måske er der megen styrke og gennemslagskraft i ham, måske elsker han orden og skønhed, måske er han et udpræget vanemenneske, der ikke bryder sig meget om, at hans vaner på nogen måde skal ændres, måske elsker han at udføre særlige ritualer i forbindelse med sine måltider, med sin måde at stå op på om morgenen, måske hører han til dem, der har meget lidt tilovérs for kriminelle og andre, der bryder loven, måske elsker han at kommunikere i grupper eller studiekredse, hvor man lytter til ham, fordi han har en vis gennemslagskraft, måske har han let ved at stivne og blive dogmatisk.
Efter at disciplen årvågent har studeret sin personlighed i nogen tid og måske har fundet frem til ovenstående karakteristiske træk, vil han hurtigt se, at han må besidde en 7. stråles personlighed. Med sit kendskab til 7. stråle for lov, orden, skønhed og ceremoni vil han blive sig mere og mere bevidst, at han skal disciplinere sin personlighed, så de mere negative sider af hans personlighedstype erstattes af de positive. Han vil være sig bevidst, at han har strålende muligheder for at organisere og gøre verdenstjeneste inden for sin specielle gruppe, som han kan tilføre skønhed ved sin sans for smukke ceremonier, og i hvilken han på en stærk og kraftfuld måde kan give udtryk for al den åndelige viden, han selv har integreret.
Såfremt han så endelig som det allervigtigste lader sin 2. stråles sjæl styre alt dette, vil kærligheden blive den fremtrædende faktor i hans liv. Den vil forskønne og mildne hans lidt manipulerende personlighed, og den vil fremme varmen, helheden og visdommen i hans lidt pedantiske mentallegeme. Kærligheden og intuitionen i hans sjælsbevidsthed vil meget nemt kunne udtrykke sig gennem hans astrallegeme, om han tillader det at komme til udtryk, og da vil det opløftes og forædles, når
intuitionen gennemstrømmer det. Endelig vil hans sjæl, når den styrer det fysiske legeme, bidrage med den udholdende hjertevarme, der kan hjælpe ham gennem alle konflikter.
Alt i alt vil disciplen, når han arbejder med sin egen stråleopbygning på denne måde, gøre sig mange ting klart omkring sine egne fortrin og mangler, og han vil kunne bruge disse nyttigé redskaber til at pudse og polere den personlighed, som han så brændende ønsker at styre via sin sjælsbevidsthed.

	102	103	I'
25. Chok eller partiel
kundalinirej sning
Hvis de æteriske beskyttelseslag bliver ødelagt, kan der være flere grunde hertil. De kan ødelægges ved chok, ved misbrug af alkohol/stoffer, eller ved en kundalinirejsning. Når chakraernes naturlige beskyttelseslag på en af disse måder bliver bortrevet eller bort-brændt, kan det give både positive og negative muligheder for disciplen.
Dersom han med vilje selv har destrueret dem ved konstant overforbrug af alkohol eller stoffer, vil det være svært at heale dem, ~g de kræfter, der bliver åbnet for, vil være negative kræfter, som kan være svære at håndtere. Er han stadig afhængig af sine stimulanser, vil han være i en astral afhængighedstilstand, der gør ham modtagelig for indstrømning fra de lavere, astrale under-planer. Muligheden for besættelse vil være stor, og de stærke kosmiske kræfter, der hermed får adgang til både det fysiske og det astrale legeme via det æteriske, vil kunne forårsage stor ravage.
Udsættes disciplen for chok eller en mere eller mindre utilsigtet kundalinirejsning, vil de æteriske beskyttelseslag primært omkring solar plexus blive bortrevet eller bortbrændt, og resultatet vil være afhængigt af disciplens udviklingsstadium og hans evne til at disciplinere sig sélv. Hvis han tillader sine lavere begær og følelser at styre sig, vil der kunne ske en besættelse, og den kosmiske indstrømning 'vil virke fremkaldende på alle hans negative tendenser.
Omvendt, hvis han uophørligt er årvågen og ikke tillader det negative i sig at få magten, vil den kosmiske indstrømning gennem det åbne chakra bevirke en stærkt forøget stimulering af hans åndelige kapacitet, dvs. der vil ske en bevidsthedsudvidelse. Ofte vil en discipel simpelthen udsættes for chok eller delvis kun-
dalinirejsning med den hensigt fra hans sjæl, at dette skal ske, fordi en særlig mission venter ham, og det kræver en hurtigt udvidet bevidsthedstilstand.
Så uanset hvilken gruppe, disciplen tilhører, vil hans måde at håndtere situationen på være afgørende for forløbet fremover. Selv om det gælder for alle disciple, gælder det i særlig grad for ham, hvis sjæl ønsker en hurtig bevidsthedsudvidelse, at han uafbrudt må være opmærksom på ikke at lade sine egne negative tendenser få magten. I det øjeblik, han lader det ske, vil den konstante, kosmiske kraftindstrømning forstærke hans eget negative væsen, og dette kan føre til både astral og mental vold af uhyggelig art. Det er vigtigt at notere sig, at den kosmiske kraft kun kan forstærke noget, som disciplen allerede besidder, og som han selv stimulerer.
Derfor er det også vigtigt at erindre sig, at såfremt han stimulerer det positive, han rummer, vil den kosmiske kraft forstærke dette positive i en utrolig grad, så hans åndelige udvikling bliver kraftigt forceret. Men glem aldrig, at faren lurer lige om hjørnet, for besidder disciplen en sådan åbning i sin normale beskyttelse, vil han, og kun han, afgøre, om kraftvirkningen bliver af positiv eller negativ art.
Måske starter den på positiv vis. Hans bevidsthed udvides, og disciplen er glad og lykkelig. Men tror han dermed, at den hellige grav er vel forvaret, glemmer han ofte sin årvågenhed. Han tillader det negative at få magten, og pludselig har kraftvirkningen en langt mere negativ virkning, fordi hans bevidsthed allerede er udvidet. Alt dette er disciplens ansvar - og kun hans. Også selv om han ikke er sig det bevidst. Også selv om han prøver at skubbe ansvaret fra sig.
Langt hen ad vejen vil disciple udøve en enorm opfindsomhed med hensyn til både at tillade sig at være negative og samtidig tillade sig at skubbe ansvaret fra sig gerne over på partneren eller en anden. Med andre ord skubber de både deres egen negativitet og deres

	104	105
eget ansvar over på andre. Loven om årsag og virkning fungerer uafbrudt, og selv om disciplen fortrænger, at han gør noget sligt, hjælper det ham ikke meget. Den udsendte mængde af energi vender kraftigere tilbage, når han har kendskab til loven, end den gør for det uvidende menneske. Denne lov bør enhver discipel nøje indprente sig.
Hvad enten det æteriske beskyttelseslag er blevet ødelagt eller ej, må disciplen være ansvarlig for beskaffenheden af sin egen udstråling. Er beskyttelsen forsvundet, er hans ansvar dobbelt så stort, men også dobbelt så givende, om han forvalter det indtrufne på en positiv måde. En pludselig partiel kundalinirejsning er ofte den metode, sjælen bruger for at få personligheden til endelig at vågne op og tage åndeligt ansvar. Det kan gå galt, gruelig galt, hvis personligheden er fikseret i negative tanke- og følelsesmønstre, ·ellér hvis dens handlinger er vanebundn'e på en negativ måde. Ofte vil en sådån personh.ghed først se, hvad den er i færd med at gøre, når det ér for sent
Selv om disciplens pa~tner éller en god ven påpeger hans stærke negative adfærd, vil han benægte, at den er særlig slem, 'éller at der er særlig grund til bekymring, for da hans mønster er at være negativ, når blændværket indhy iler ham, vil han ikke være klår ovér, at han er farligt negativ nu, hvo~ det udvidede blændværk omtåger ham. Ethvert blændværk vil bevirke, at vi ikke ser klart
og 'slet ikke på os selv.
Når s'jæleh ønsker at fr'~mskynde sin' personligheds. udvikling, kan den have flere grunde. Ofte kån det skyldes, at personligheden har 'forsinket den planlagte mission for det pågældende liv. Derfor må sjælen iværksætte noget drastisk og effektivt'for at få personligheden til at ~ågne op. Naturligvis ved sjælen,~ a~ risikoen for, at det går galt, er til stede, men da det var en klar, karmisk hensigt med inkarnationen, at missionen. 'skulle fuidbyrdes, må sjælen tage ~hancen. Som o'f~st
går det godt, fordi disciplen dybest set godt ved, at dette venter ham, og at han ikke kan slippe, selv om personligheden gerne ville. Jo mere sjælskontakt han har, jo mere ønsker han jo også at fuldføre og at tage ansvar, men skal det lykkes, må hans årvågenhed konstant være til stede, så intet negativt tillades.
En anden grund kan være, at disc~plens sjæl skønner, at så mange af dette livs arbejdsopgaver allerede er udført, at disciplen faktisk har chancen for at nå endnu mere, end det oprindeligt var bestemt. Derfor kan den anspore til en partiel kundalinirejsning eller et chok forårsaget ved en ulykke eller andet, så den æteriske beskyttelse sprænges, bortbrændes, hvorved den kosmiske kraftindstrømning kan fremskynde bevidsthedsudvideises-processen ganske betragteligt.
Som oftest vil disciplens sjæl yære meget nærværende og nøje overvåge processen, som den selv har iværksat, og kun hvis personligheden fremturer i negative tåbeligheder, kan det ske, at sjælen må give op for denne gang og erkende, at den skønnede forkert. Indsatsen vil da være spildt, fordi den negative karma, som disciplen vil skabe, når han fuldstændig lader det negative råde, langt overstiger den positive sum, der var etableret, da sjælen greb ind. Men det normale er, at sjælen satser rigtigt, fordi den nøje kender sin personlighed, og fordi den selv styrer forløbet ret kraftigt.
Måske kommer personligheden adskillige gange langt ud i det negative, hvor sjælen ikke kan få kontakt med sin personlighed, men som oftest vil personligheden forstå, når de værste tåger letter. I langt de fleste tilfælde vil et sådant sjælsindgreb fremskynde bevidsthedsudviklingen så stærkt, at flere inkarnationer er indvundet derved.

	106	107
26.	Drømmesynet i ørkenen
Bjergtoppenes flammer lyser i den indigo kærlighedsnat. Dette er det vidunderlige syn, som den avancerede discipel i glimt får en vision af. Inden i sig oplever han en ekstatisk lykkefølelse, der er så stille og stor, at det føles, som skulle hjertet briste. Han ved, at dette er en svag afglans af det, der venter ham, når han engang efter 3. indvielse er totalt sjælsstyret og ser alt klart.
Endnu er der illusioner, men til den tid vil han se klart. Dette korte glimt af sjælenes verden, hvor den dybe, fløjlsbløde indigo svøber sig om alle bjergene, og hvor alle de atmiske flammers afspejling i sjælene oplyser det dunkle himmelrum, vil stå indprentet i disciplens bevidsthed. Han ved, at dette og langt, langt mere skal han opleve senere, og at det da vil være en kontinuerlig oplevelse. Han glæder sig, og han er fast besluttet på at arbejde målbevidst på de sidste konfrontationer med illusionerne for derved at kunne gøre sig fortjent til al den herlighed. Dog ved han samtidig, at den vil blive af kort varighed.
Verdenstjeneren i ham er allerede så bevidst, at han er fuldstændig klar over, at alle hans erfaringer, alle hans oplevelser, alle hans visioner skal komme hans yngre brødre til gode. Endnu kæmper de på den mørklagte vej, endnu går de vild i deres skove, og han véd, at han må hjælpe dem, som han hjælper dem nu, men med endnu større kraft og stråleglans. Han skal hjælpe at oplyse deres mørke vej, han skal lade sin stråleglans lyse foran dem, så de derved finder Vejen op og ud af den omklamrende skov, der så længe har været deres fængsel.
Lykken ved den nær~ fremtid og det store arbejde, der venter, fylder disciplen med dyb og uendelig glæde. S~mtidig er~han sig fuldt bevidst, at hans eget arbejde på finpudsningen afmentallegemet endnu ikke er færdigt. Men uophørligt arbejder han allerede for menneskeheden,
arbejder med sin egen sidste tilslibning. Det er et hårdt og stedsevarende arbejde, som sættes i relief af dette dybe og indsigtsrige syn, han fik lov at få. Han véd, at han ved, uden helt klart at vide hvad han ved, men denne fremtidens viden fylder ham med stor fred og velsignelse, og fortrøstningsfuldt går han videre, som den konstant ansvarsbevidste discipel han er.
På dette tidspunkt er hans~liv en uophørlig forpligtelse. Alt er arbejde til gavn for andre, til gavn for udviklingen, hans egen - såvel som andres. Konstant er der byrder, der skal løftes, konstant er der opgaver, der skal løses. Han trættes mindre og mindre, fordi han véd, at dette er en forberedelse til et liv i konstant tjeneste for andre. Derfor er det ikke noget offer, at hans liv altid er tjeneste for andre. Det er hans eget valg. Alt i ham ønsker det sådan.
Dette glimt, som han har oplevet, er hans drømmesyn i ørkenen. Midt imellem alle fristelserne får han lov at få dette fremtidssyn, som giver ham kærlighedens og 'fortrøstningens styrke til at fortsætte sit vedholdende og forpligtende arbejde til gavn for menneskeheden. Snart vrimler prøvelserne igen ind over ham, for hver dag er en uafbrudt prøve på hans afbalancerede følelser, på hans skelneevnes stadig større kapacitet, fordi han bestandig er årvågen over for de mere og mere subtile illusioner. Stoltheden er næsten en saga blot, fordi ydmygheden og kærligheden er så stor. Hans ansvarsbevidsthed øges for hver dag, og nye erkendelser får uophørligt hans bevidsthed til at udvides.
Den konstante træning nærer hans årvågenhed, og som oftest ser han illusionerne, før de kommer.Jo mere hans egne erfaringer vokser, jo bedre en rådgiver kan han være for andre. Alt hans eget erfaringsmateriale skal kunne gavne og være til nytte for andre. Dette er hans mål: Altid at kunne glæde og højne andre, at kunne hjælpe dem og støtte dem, som han selv har fået hjælp og gode råd fra andre, der var længere på Vejen. Hans
109
108
korte glimt af sjælenes vidunderlige verden var en personlig lykke, der kan give ham næring til lange tider. Dybest set behøver han slet ikke denne lykke, men han erkender, at den varmer og luner, for den stadige kamp mod personligheden kræver bestandige, personlige afsavn, konstant disciplin og udholdenhed.
Han tænker med taknemmelighed og glæde på sine ældre brødre, som tjener langt mere effektivt og intensivt, end han selv gør. Tænk, når han engang kan blive lige så gigantisk i sin arbejdsindsats. Tænk, når han engang kan sige dem tak for al deres hjælp ved selv at hjælpe de mennesker videre, som er på vej op mod ham. Den større og større syntese, som hans stedse voksende personlighed begynder at kunne rumme, får det næsten til at svimle for ham.
Tænk, når personligheden er helstøbt, integreret og totalt sjælsstyret, så alle hans energier kan frigives til kærlighedsarbejde for andre. Alle tanker, han tænker, bruger han hele tiden i sin egen erkendelsesproces, for han forstår jo nu, hvor mange energier han selv har brugt forkert og negativt, men han står så tæt på det hele, at han ved, at han ikke kunne have gjort det hurtigere, end han har gjort. Vi er, hvor vi er, og denne indsigt hjælper ham til den tålmodighed, han skal lære at udvise over for sine yngre brødre.
Først nu begynder han at fatte, at hans ansvarlighed også skal omfatte dette enestående tålmod. Når han ser tilbage på sit liv, må han ærligt erkende, at han meget ofte syntes, at andre var så utroligt sendrægtige. Når han nu selv var så hurtig og brændte så inderligt, var det svært at forstå, at de andre ikke kunne forstå. Men jo længere han selv kommer i sit erkendelsesforløb, jo dybere indsigt får han. Vi får først indsigten, når vi er parate. Vi begriber ikke, før vi kan begribe. Vi tager ikke ansvar, før vi kan tage ansvar. Og indtil det sker, lærer vi utallige andre nyttige ting, der udvikler os via kriser og modgang, men hver gang bliver vi en anelse
bedre til at forstå, til at tage ansvar.
For første gang i sit liv fatter disciplen til fulde, hvorfor han ikke før har indset dette. Ethvert stadium har sit forståelsesniveau. Glem aldrig dette. Det er let nok at se tilbage på noget, man har fattet, men erkender vi også, at andre, der ikke har nået dette stadium, ikke kan erkende det samme? Forstår vi det? Ser disciplen fremad, er det indlysende for ham, at han ikke kan begribe alt det, han endnu ikke har erfaret og mødt. Men andre har jo været gennem de stadier; forstår de, at disciplen ikke forstår endnu?
Alt er sandelig såre relativt, og enhver har den viden og forståelse, han har nu. Uafbrudt vil den ændre sig. Til tider umærkeligt, til andre tider i sæt og ryk, for sådan foregår udviklingen.Jo bedre vi evner at tage ansvar for vor egen erkendelse og for vor evne til at indse, at enhver har den forståelse, han har, og at vor utålmodighed ikke ka1'i presse en ny viden ned over ham, som han slet ikke er rustet til nu, jo bedre vil vi kunne affinde os med tingenes tilstand og indse, at vi alle er slibestene for hinanden, hvad enten vi er kommet et lille stykke på Vejen, eller vi er kommet langt på Vejen. Alle stimulerer vi hinanden til en større indsigt, alle provokerer vi hinanden til en dybere selverkendelse.

	110	111
27. Vor åndelige bevidstheds
fødsel og.vækst
Indvielsesvejen er et emne, der ofte er blevet behandlet p'å et ret teoretisk plan. Tiden er nu inde til at gå mere i detaljer, i hvert fald i relation til de mindte indvielser, som mange disciple i dag er i færd med at forberede sig til. Derfor behovet for denne bog. Meget må naturligvis endnu forblive usagt und~tagen på rette tid og sted, men indvielsesprøvelsern'e i disciplens personlighedsliv vil vi forsøge at belyse nærmere, da denne viden nødvendigvis vil fremskynde menneskehedens generelle bevidsthedsudvikling.
Efter 1. indvielse bliver den nye discipel testet og afprøvet på mange fronter. Endnu har han ikke synderlig styr på sit astrallegeme, derfor er det ofte en skæbnesvanger tid, han går i møde, idet han på samme tid skal forstå og nære sin spirende, nyfødte åndsbevidsthed, samtidig med at hans svingende astrale natur vil sætte ham på alvorlig prøve.' HVOÉ tjenende er den nye discipel, hvor meget fatter han sit store ansvar, hvor godt er han orienteret om farerne på Vejen. Jo større lys, jo større farer.
Herodeskræfterne er ude efter den nyfødte, og ofte er disciplens skelneevne for dårligt udviklet til at 'opfatte og forstå de emotionelle snarer, der prøver at lokke ham væk fra hans nye, store ansvar. Er disciplen på dette stadium ikke konstant årvågen, vil han let lade sig indfange afbésnærende, astrale, lavpsykiske vildførelser, som har til hensigt at få ham til at glemme sit nyfødte, åndelige barn. Er følelsernes smiger for fristende, vil han let lade sig lokke på afveje, og glemmer han derved at nære sit nye barn med kærlighed, opmærksomhed og voksende sjælskontakt, vil barnet meget let dø af mangel på næring.

112
Disciplen er i så fald tilbage på prøvestadiet. Han vil næppe på dette stadium registrere, hvad der er sket, og der vil kunne gå lang tid, før en ny chance gives ham. Først når igen hans brændende ønske om tjeneste er til stede - parret med lidt større følelsesmæssig kontrol --vil han atter kunne passere den åbne dør. På dette tidspunkt vil han smerteligt have erkendt, at noget tidligere er gået galt for ham, og det vil være indmejslet i hans sind, at han må være stærk, vågen og klar i tanken for hele tiden at skelne ret. Desforuden må hans kærlighed til det spirende åndsliv være så stor, at intet, hvor indsmigrende det end er, vil kunne få ham til at undlade at pleje og passe sit nye, åndelige liv.
I lange tider vil dette være hans kæreste opgave, belært som han er af fortidens svære lærepenge. Når barnet er vokset til en rimelig størrelse, og når kærligheden til det er cementeret, vil de astrale prøvelser for alvor sætte ind. På dette stadium er det meget sjældent, at disciplen forsømmer sit nye barn, som er blevet så væsentlig en bestanddel af hans liv, endskønt han stadig kan lade sig lokke ud i alverdens følelsesmæssige bedrag. Hans skelneevne er stadig ikke synderlig stabil, og hele hans astrale mønster er meget fastlåst i gamle, uhensigtsmæssige forsvarspositioner. Lykkeligvis er kærligheden til det iboende åndsuv støt og stabilt voksende, imens han modtager sin natlige belæring om de astrale faldgruber; men i mange liv vil han igen og igen gå fejl af Vejen, fordi de små sideveje lokker ham med unødvendige men tillokkende udskejelser.
Liv efter liv vil nu blive anvendt til den store oprydningsproces, der går forud for 2. indvielse. Mange disciple er i netop denne fase, derfor er begreber som selvudvikling, terapi, psykologi og psykiatri i vækst. Vi må lære at forstå de mange mekanismer, som vi så længe har ladet styre os. Kun ved at bearbejde dem igen og igen kan vi nå til en erkendelse. Kun ved at tage ansvar for vort eget liv kan vi finde frem til vort indre

113

blændværk, som må og skal frem i dagslyset, for at vi kan bekæmpe vore slimede uhyrligheder.
Vort barn er nu blevet en yngling, der giver os kraft, styrke og åndelig indsigt til at forstå, at udrensningen er i gang på alle planer. Ustandseligt bliver vi afprøvet på vor trang til tryghed og til kærlighed, og længe forventer vi, at andre skal forsyne os med disse energier, indtil vi varigt finder dem i os selv, fordi vi opdager, at vi er selvforsynende via vor store, inderlige kærlighed til vor yngling, som vi mere og mere identificerer os med som vort sande jeg, der indefra fylder os med guddommelig kærlighed, tryghed og sikkerhed.

28. På vej til
den virkelige forvandling
Disciplens store problem på Vejen mod 2. indvielse er den store oprydning, der finder sted af alle gamle, følelsesmæssige uhumskheder. Dette er en meget lang-varig og vanskelig proces, der kan strække sig over talrige liv. I enkelte tilfælde klares den på ganske få inkarnationer, hvis disciplen hører til de brændende sjæle, der går den direkte, stejle vej op ad bjerget mod fuldkommenhed.
Såfremt disciplen har klaret hele den meget grove, astrale udrensningsproces, er blevet befriet for blænd-værk og har fået vældige energier frigjort til åndeligt udviklingsarbejde, er han rede t~l den 2. indvielse. Når den er passeret, og han begynder at se klart i den mentale verden, vågner lykkefølelsen over ikke at være indfanget i det bedrageriske tågeslør, og den første periode er disciplens lykkeligste i lange tider. Mentalt fungerer han så fantastisk, som han aldrig før har gjort. Mange sammenhænge begynder at gå op for ham, hans verden og åndelige indsigt øges betragteligt.
Efter denne lykkeperiode, opdager han de snigende, mentale illusioner, der først forvirrer ham, men som siden stimulerer ham til konstant årvågenhed, for nu da han ser klart, vil han besejre selv den mindste illusion. Han vil frigørelsen fra den gamle personligheds tyranni, han vil nå toppen af sit bjerg, og han ved, at han nu stiler mod 3. indvielse.
Den næste tid er ofte ganske rædselsvækkende for den fremskredne discipel. Hele det tidligere, astrale prøvelsesforløb bliver nu repeteret, men denne gang mentalt. Forvirret ængstelig og til tider lamslået bevæger disciplen sig igennem det ene astrale mareridt efter det andet. Hans gamle følelser bliver restimuleret, men hans mentallegeme bliver nu utrolig effektivt, fordi alle de gamle uhumskheder fra hans barndom og tidligere

	114	115
liv	skal bearbejdes og forstås med hele hans vældige, mentale aspekt.
Dette kan være en ret langvarig og barsk periode. Fysisk og astralt vil han genopleve tidligere, uhyggelige episoder, og han vil tit opleve dem i meget skarpe detaljer. På dette stadium er disciplen ofte lidt rystet og uforstående, fordi så mange fysiske oplevelser og stærke følelser er involveret. Han er klar over, at hensigten er, at alle disse hændelser skal forarbejdes mentalt, men det undrer ham, at han får så mange følelser frem, som nu skulle være besejret, og det undrer ham især, at han får nogle kraftige, fysiske symptomer, som næsten kan give ham dødsangst, og som medfører voldsomme smerter. Den tanke strejfer ofte disciplen på dette tidspunkt, at han nok er ved at blive sindssyg, og han tiltrækkes stærkt af tanken om døden som en vidunderlig udfrielse fra dette mareridt.
Når disse prøvelser har stået på et stykke tid, bliver han sig bevidst, hvor nødvendig denne proces er forud for 3. indvielse. Hvis nemlig alle hans personlighedslegerner skal integreres fuldstændigt, må alle alvorlige, gamle, karmiske og traumatiske oplevelser genopleves med fuld indlevelse af hele personligheden, dvs. at den fysiske krop virkelig skal kunne mærke rent fysisk, hvad den pågældende oplevelse har forårsaget i sin tid af fysisk smerte, brændende varme, isnende kulde, lammelser eller hvad det nu drejer sig om at genopfriske.
På samme tid skal hans følelser genopleve nøjagtigt, hvad de følte i sin tid, så vreden, hadet, desperationen eller håbløsheden gennemstrømmer disciplen følelsesmæssigt og sætter alle hans astrale processer i gang. Kun derved vil hans mentallegeme, som både fungerer tilbage i hændelsen og i disciplens aktuelle situation, kunne fatte den karmiske sammenhæng og kunne forstå, hvilken lære han kan uddrage af den gamle, traumatiske oplevelse.
Det er en usædvanlig rystende og forfærdelig tid for
disciplen, og den kommer ganske bag på ham. Havde han været lidt mere forberedt, ville det ikke forekomme så slemt. Deraf nødvendigheden af at beskrive dette stadium så nøje her, da mange disciple nærmer sig denne periode og derfor har brug for at vide, at det er en normal proces.
Hyppigt vil der i denne fase ske det, at disciplen, der sædvanligvis har en fin, indre forbindelse både med sin sjæl og sin Mester, rystes i den grad, at kanalen mudres til af alle de gamle restimuleringer, så han endog mister sin sjælskontakt og kontakten til den indre vejleder. Mere og mere bliver han overbevist om, at hans svære, fysiske symptomer skyldes, at en dødelig sygdom er brudt ud, at en hjernesvuist vokser og vokser    eller andre alvorlige ting.
Samtidig chokerer det ham, at hans overvijndne følelser pludselig igen bliver så heftige, og han begynder at spørge sig selv, om det hele er en stor illusion, og om bevidstheden om hans 2. indvielse var ét stort blændværk og selvbedrag. Inderst inde ved han godt, at dette er et gigantisk prøvelsesforløb i et nyt og anderledes format, men han fatter ikke de fysiske og astrale reaktioner, og han fatter specielt ikke deres voldsomme indvirkning på ham.
Hele verden og hans gamle traumer opleves overdimensioneret og ude af proportioner, og da han på dette stadium er meget stærkt fungerende rent mentalt, må han ofte næsten logisk konkludere, at enten er han ved at blive sindssyg, eller også er han på vej ind i en alvorlig sygdomsfase, hvis det hele da ikke er ét kæmpeblændværk, som han i lange tider har ligget under for, hvorved alt, hvad han troede, han havde oplevet, var ét Stort falsum, som nu afsløres på den mest forræderiske måde.
Så snart disciplen har oplevet en vis indre ro og har fået genetableret sin indre forbindelse, vil han naturligvis få besked om, at dette er en meget vigtig integrationsfase

	116	117
og karmisk opgørelsestid, men så snart reaktionerne igen melder sig, vender alle de tidligere mistanker tilbage, og han afviser sjælens forsikringer og betragter dem som en del af det store bluff-nummer. Det er uhyre væsentligt her at fastslå, at denne periode er en meget betydningsfuld del af prøveforløbet i ørkenen.
Ofte vil disciplen føle sig meget alene og svigtet af alle, selv sine nærmeste. Dette er nødvendigt for disciplen at gennemleve, fordi han i sin integration må være urørlig over for omverdenens reaktioner. Intet må udefra kunne påvirke ham i bare ét af legemerne. Alt skal indefra genopleves og bearbejdes som et vigtigt led i den karmiske frigørelsesproces. Personligheden er nødt til at gennemleve denne hovedrengørings-fase for at kunne blive det nyttige redskab, som den indviede efter 3. indvielse kan bruge som et fint, lutret og afstemt instrument i åndens tjeneste.
Alle disciple må gøre sig parat til engang at skulle konfronteres med denne svære periode. Ensomme vil de være, ingen vil forstå dem, ofte vil de blive stemplet som håbløse, uåndelige, oversensitive, hypokondriske personer, der ingen forståelse har for deres omverden, og det vil være meget svært for disse disciple at forklare andre, hvilke rædselsvækkende processer, de gennem-lever.
Alt får en ende.Jo hurtigere disciplen indser, at dette er en vigtig klargøring til den endelige integration, jo hurtigere vil hans mentale aspekt arbejde på at få den nødvendige indsigt i og kontrol over de øvrige legemer, og jo bedre vil han under hele forløbet bevare sin sjælskanal åben, så han direkte får åndelig hjælp og vejledning i denne den allerværste periode.
Når den er overstået, når mentallegemet også er lutret, og når intet mere kan friste personligheden til andet end åndeligt, uselvisk kærlighedsarbejde, da er disciplen klar til den store indvielse, og da sker den virkelige forvandling.
29. Eksperimentalparrets hårde
prøveforløb
I vore eksperimenter med discipelpar er der store vanskeligheder og store udviklingsmuligheder. Det positive - og samtidig det vanskelige - består i, at de to disciple ikke er på nøjagtig samme stadium. Dette er positivt, fordi disciplene netop inspirerer og tilsliber hinanden ved at være på forskellige stadier. På samme tid er det vanskeligt, fordi det ofte vil være den mest fremskredne af disciplene, der vil trække det store læs, og dette vil bevirke en skæv balance, specielt når personligheden styrer.
Det negative, dette vil udvirke, er, at den knap så fremskredne discipel ofte vil føle sig lidt underlegen og derfor i sin udviklingsproces vil skyde partneren i skoene, at hun har nogle motiver aftvivlsom art, hvilket hun vitterligt sjældent har. Samtidig vil han have tendens til at føle sig mindreværdig, når personligheden styrer, hvorved den vil have en tilbøjelighed til at styre langt mere, end godt er. Fordi hans personlighed ret konstant bærer ved til dette mindreværdskompleks, vil han opbygge forsvarsmekanismer, der i pressede situationer bevirker, at han forsvarer sig ved at angribe partneren.
Partneren, som er den mest fremskredne af de to, vil, hvis hun er klog, lade ham få disse muligheder for at forsvare sig ved at angribe hende. Men er hun også i en presset situation, vil det være svært for hende at være klog nok, fordi hun også er nødt til at lære at sige fra og markere sine grænser. Dette kan være en meget svær periode for parret, som jo brænder efter at tjene, brænder efter at lade kærligheden styre, men endnu ikke kan, når personligheden føler sig truet. Her viser det sig, hvor ofte personligheden sejrer - en tåbelighedens sejr.
Det bedste råd, vi kan give vore eksperimentalpar, er,

	118	119
at den mest fremskredne af parterne altid bøjer af på det svære tidspunkt. Senere må erkendelsestimen så komme, hvor man tager den andens tåbelige angrebsattituder op og ser på, hvor lidt fremmende de er for det åndelige arbejde.
Prøveforløbet for pardisciple er hårdt og langvarigt. Ustandselig kommer nye prøvelser til. Hver gang parret tror, at nu kan de hvile ud oven på anstrengelserne, dukker nye vanskeligheder op, nye facetter af de gamle prøver. For disciplene er det mest forunderlige, at de samme prøver kan gentages med så stor nuancerigdom, og at de trods alle ligheder alligevel kan virke så forskellige, at de hver gang kommer bag på disciplene trods alle gode forsætter cm at være rustede og beredt.
Før 2. indvielse kan de samme astrale forløb gentages i én uendelighed. Hver gang disciplen tror, at han har fattet, har han det ikke alligevel, for der var tilføjet en ny nuance, som han ikke havde taget højde for, som han ikke havde kalkuleret med. Lige som han troede, at nu var han parat til alt, viste det sig, at lige netop dette var han ikke parat til på denne måde. Jo mere der dukker nye, vederstyggelige, astrale fortrængninger og forsvarsmekanismer op, jo mere rystet bliver parret over, at det kan blive ved. Og det kan blive ved meget længe.
I så mange liv har vi ikke bestilt andet end at bortstuve og fortrænge, nu må det have en ende. Mange sjæle har taget beslutninger om, at i dette liv skal det være. Nu må det én gang for alle være slut med personlighedens legen kispus. Hidtil har den uophørligt vundet. Nu er tiden inde, da den endelig får dødsstødet, det stød, der bevirker, at den omsider bøjer af og ser det hensigtsmæssige i, at det er sjælens tur til at overtage herredømmet.
Disse voldsomme følelsesmæssige kriser parret imellem kan virkelig ryste kærlighedens grundvold betragteligt. De to disciple fatter ind imellem ikke, at det virkelig er kærlighed, der binder dem. Men så snart sjælskontakten
igen er til stede, mærker de den uhyre samhørighed, der er dem imellem på sjælsplan, og de ved straks, at det kun er på personlighedsplanet, at konflikterne trives. Netop personlighedernes gnidninger udløser jo de herlige prøveforløb, som udvikler disciplene hver for sig og som par.
Da den ene part ofte har passeret Porten, vil det være mentale problemer, som den ene slås med, og astrale vanskeligheder, som den anden slås med. Dette kan være meget forvirrende, men viser sig dybest set at være en glimrende kombination, fordi prøvelserne er så meget mere effektive på denne måde. Hvis vi kalder parterne for den astrale og den mentale, vil vi opdage, at den astrale ikke alene får bearbejdet sine astrale problemer, men også sine mentale, uheldige tilbøjeligheder, der uundgåeligt dukker op, når den mentale er i færd med at afvikle nogle mentale mekanismer af uheldig art. På denne måde forbereder den astrale sig dermed også til tiden efter 2. indvielse, som vil blive lettere for ham, når han allerede har fået kig på sine uheldige, mentale mønstre.
På samme vis vil den mentale få restimuleret sine gamle, emotionelle hændelsesforløb, når den astrale får nogle vældige følelsesforløb. Derved får den mentale anledning til mentalt at bearbejde de gamle, astrale sider af sig selv, som nok er rimeligt overvundet følelsesmæssigt, men som aldrig for alvor har været bearbejdet mentalt, fordi følelserne simpelt hen var for stærke til, at mentallegemet overhovedet kunne fungere dengang.
Så for begge parter er det et strålende samarbejde og en herlig udveksling af uoverensstemmelser, idet begge berøres af hinandens konflikter på hver sin måde. Men naturligvis er det hårdt at blive konfronteret med så mange vanskeligheder næsten hele tiden. Det skal tilføjes, at disse par selvfølgelig er specielt udvalgt, fordi deres natur og tjenersind netop var så brændende, at de selv ønskede at gå den hurtige, stejle vej op ad bjerget.
120
121
Dette får de sandelig også lov til. Ofte tror de, at vi provokerer dem, men det klarer de selv så glimrende. Det eneste, vi har at gøre, er at følge dem og få visse omstændigheder til at passe sammen, så betingelserne bliver bedst mulige for den største erkendelse.
Noget af det, der næsten kan køre vore par i sænk, er, at presset er så konstant, at prøver og erkendelser hele tiden afløser hinanden. I parrets tidligere forløb havde de lange perioder med fred og harmoni og med tid til at slikke sårene, men i parterapien skal der arbejdes uafbrudt i terapi-sekvenser, så kun disciplenes normale arbejde undtages fra prøvesituationen. Al anden tid inddrages. Normal social omgang med andre er næsten en saga blot, da disciplene holdes til ilden hele tiden. Derved fremkommer de største provokationer, specielt når parret er kørt godt trætte.
Disciplenes sjæle presser uafbrudt på for at skabe nye udfordringer, der kan frigøre flere fortrængninger og løsrive gamle brokker af vrede, jalousi, had eller galde. Hver gang bliver parret noget rystet over, at der virkelig kan være mere tilbage endnu. Men det kan der meget længe, fordi vi igennem så lang tid har proppet vor underbevidsthed med disse uhyrlige følelser og tanker.

30. Personligheden overgiver sig
langsomt
Når de to modsatrettede kræfter i os forener sig, vil der ske store forandringer med os. Så længe vi kan huske tilbage, har sjælen og personligheden modarbejdet hinanden, men når de på Discipelskabets Vej begynder at samarbejde, sker de store landvindinger. Personlig~ heden vil da opdage, at den får det meget behageligere, når den lader sjælen styre sig. Den fatter faktisk ikke, at den har vægret sig så længe og troet, at det ville betyde dens undergang, om den slækkede sit gamle herredømme og lod sjælen vinde indpas.
Dybest set har den hele tiden vidst, at sjælen ville vinde en skønne dag, og at det ville være rigtigt og godt, at dette skete, men da den aldrig kunne være helt sikker, har den levet efter det gamle udsagn: Man ved, hvad man har, men man ved ikke, hvad man får. Hele tiden har den vidst, at det, den havde, ikke var for godt, men hvis det, der kom, nu var værre? Derfor har den holdt fast ved sin magt på grund af den angst, som altid griber os, når vi ikke har tilstrækkelig viden.
Viden er oplysning, viden er illumination. Altid må vi skaffe os viden, stedse må vi illumineres i højere og højere grad. Først efter 2. indvielse, når al angst er forsvundet, vil vi se dette klart, og illuminationens lys vil stråle i os og ud fra os. Klarheden vil sejre i fortsat større omfang, hvorved personligheden langsomt vil indse, at nu er tiden inde, da den må slippe sin vægring. Siden 2. indvielse har dens angst været væk, men stadig har den gjort sig illusioner om, hvorvidt sjælen nu kunne klare dette arbejde bedre end den selv.
Mere og mere har den indset, at dette var det eneste fornuftige, det rimelige og rigtige. Nye erfaringer har gjort sig gældende for den gamle personlighed i løbet af

122
123
indvielsesvejen. Længe har den erkendt, at dens styre ikke bragte lykke og harmoni, tværtimod. Men angsten var langt hen ad vejen så stor for det ukendte, der lå i sjælens eventuelle overtagelse af herredømmet, at rædslen for det ukendte fik den til at intensivere sin magt-position. Deraf disciplens vældige, indre kampe og problemer.
Først efter 2. indvielse indser personligheden langsomt, hvor tåbeligt den har téet sig. Klarere og klarere begynder den at forstå, hvor utrolig tungnem den har været ved at klynge sig til de gamle mønstre, som aldrig bragte forløsning. Den har så at sige været programmeret alle de liv' til at lægge ansvaret fra sig, til at finde en passende syndebuk for de uheldige ting, den var kommet til at gøre, føle eller tænke, fordi det var mest bekvemt. Egentlig har den aldrig før sat spørgsmålstegn ved sin handlemåde, sådan var det jo bare, sådan havde det jo altid været.
Den begynder nu at indse, hvor træg den har været, hvor angst den har været for forandringer, som den ikke forstod. Alt det, den ikke forstod, måtte være ubehageligt. Derfor måtte man kæmpe imod det af al kraft, og havde man brug for at forsvare sig, hvis man havde gjort noget galt, var det hævdvunden skik, at det bedste forsvar var et angreb. I alle tidligere inkarnationer havde personligheden oplevet, at man næsten altid kunne lamme modstanderen, hvis man i stedet for at tage imod bebrejdelser fra ham kunne rette modangreb mod ham. Det gjaldt kun om lynhurtigt at finde et svagt punkt hos ham og angribe det, så ville han øjeblikkelig glemme sin bebrejdelse over for én selv og blive lammet.
Næsten hver gang lykkedes denne strategi, og derfor har personligheden naturligvis ræsonneret, at det var en meget hensigtsmæssig måde at undgå at tage imod kritik, bebrejdelser og lignende. Det var simpelthen en herlig måde at slippe for at tage ansvar. Det sidste udsagn kan personligheden selvfølgelig først indse nu,
da angsten er væk, og da det udvidede mentallegeme fungerer stærkt.
Denne periode efter 2. indvielse er en virkelig nyori~nterings-fase for personligheden. Via sit mentallegeme får den en viden og indsigt, som den aldrig havde troet mulig. Før, da følelserne kørte den hid og did, var der sjældent megen fornuft i dens reaktioner i pressede situationer, men nu, da astrallegemet er under rimelig kontrol, begynder en utrolig forståelse at melde sig.
Hele problematikken omkring forsvarsmekanismer bliver der kastet lys på, fordi mentallegemet nu arbejder frit og uden blændværkets ulidelige tågeslør. Nok kan der være illusioner, men de er for det meste lettere at gennemskue. Personligheden ser nu, hvordan den simpelthen har været programmeret til at forsvare sig på alle tænkelige måder via særlige mekanismer, der altid kunne få lagt ansvaret fra sig, fordi den helt store programmering gik ud på, at den i hvert fald altid selv var uskyldig.
I løbet af indvielsesvejen vidste den jo nok i stadig højere grad, at den ikke altid var uskyldig, og mere og mere tog den da også ansvar og begyndte at være ærlig, men på de dybe, ubehagelige punkter, som den ikke brød sig om, at andre fik indsigt i, trivedes disse forsvarsmekanismer fint. Gik man til angreb på modstanderen, glemte han som regel, hvad det var, han havde sagt før, og man slap for videre tiltale. Hvilken effektiv mekanisme! Løgnen var jo også fin. Personligheden mindes, hvilke utrolige historier den kunne diske op med for at slippe for selv at skulle stå til ansvar. Dengang var den faktisk ganske stolt ved sin egen fortællekunst.
Disciplen husker også, hvor effektiv hans personlighed var til at finde en passende syndebuk. Helst én, der ikke havde helt rent mel i posen, og helst én, der ikke var for god til at kommunikere, og som derfor ikke kunne sige ham imod. Det var uheldigt at finde en for

	124	125
velbegavet syndebuk, for han kunne hurtigt gennemhulle ens fine bortforklaringer. I utallige situationer var det en nem måde selv at slippe for tiltale, såfremt man kunne finde en sådan passende syndebuk. En herlig, gammel, programmeret mekanisme, som fritog én for det ubehagelige ansvar. Personligheden smiler næsten skævt ved disse gamle minder.
”Det stakkels offer for skæbnens lunefulde spil“ var også en af de gode forsvarsmekanismer, som disciplens personlighed hyppigt benyttede sig af. Egentlig var det jo slet ikke hans skyld, for hvis ikke vejret havde været så slemt netop den dag, så ville han jo slet ikke være kommet til at køre forkert. Eller: Hvis det og det menneske ikke havde gjort tingene på den måde, så ville det slet ikke være gået sådan. Hele tiden underforstået, at det jo i virkeligheden er så synd for m~, som jo slet ikke kan gøre for, at det tilsyneladende er min skyld nu
- men det er det jo i virkeligheden heller ikke. Selvretfærdiggørelses-mekanismerne var også en del af den gamle programmering.
Personligheden gennemgår den ene efter den anden af de tidligere mekanismer og forfærdes, nu da den forstår, hvad den egentlig har gjort. Jo mere lys der kastes på fortidens synder, jo mere indser den, at den har benyttet højst ufine metoder for at overleve, fordi den dengang troede, at det var sådan, man overlevede. I dag er den begyndt at se, hvor meget enklere det er at tage ansvar straks, at være ærlig og at se at få afviklet alle de gamle programmeringer, der kun har sået negative frø, hvis frugter den siden har høstet i rigt mål.
Med sjælens hjælp har personligheden kun én tanke i hovedet, nemlig at få stoppet alle disse tåbelige mekanismer, som engang var rimelige, fordi personligheden var for svag og angst, men som nu er tåbelige, fordi blændværket er besejret og illusionerne næsten overvundet. Derfor ser den klart, at dens dage som diktator helt og aldeles er forbi, den ønsker nu, at den vuse sjæl
skal styre, og at den kan bruge sin nyerhvervede indsigt som en hjælp til den nye kurs. Derfor er den i færd med at omprogrammere sig selv, så den kan være et positivt redskab for sin nye herre og mester: Sjælen. Endelig har den overgivet sig til sin absolutte overmand, og den har gjort det med glæde og forståelse.
Når dette sker, står 3. indvielse lige for døren.

	126	127
------------

31. Forståelse afgentagelsens magi
og irritationens svøbe
Forløsningen sker, når disciplen forstår. Dette er det gyldne vendepunkt. Hvis forståelsen er permanent, vil alt vende, og prøvelserne vil synes lette og langt mere overkommelige. Når alle disciple dybest set har så svært ved at forstå, skyldes det, at deres personlighed lukker af, hver gang den sande erkendelse presser sig på. I virkeligheden er personligheden angst for denne forståelse, idet den aner, at indsigten vil betyde et afgørende punktum for dens hidtidige enevælde.
Hver gang disciplen har fået indsigt efter en prøvelse og via en erkendelse, mærker personligheden, at sjælskontakten uddybes, og at dens egen magt tilsvarende forringes. Derfor prøver den af al magt at få disciplen til at glemme den nye viden. Dette lykkes næsten altid, og det driver nogle gange disciplen til vanvid. Han fatter ikke, hvorfor han skal igennem de samme prøveforløb igen og igen, for hver gang erindrer han jo, at dette har han forstået før. Men han har ikke begrebet, at hans forståelse varede så kort, at han næsten ikke nåede at få den demonstreret i praksis.
Personlighedens taktik er egentlig temmelig udspekuleret. For når disciplen præsenteres for den samme prøve, genkender han øjeblikkelig det kendte stof og bliver irriteret. Dette har han jo for længst været igennem og forstået, så det er helt tåbeligt, at det skal gentages. For hver repetition irriteres han mere og mere. Han fatter ikke, hvorfor det skal gentages, for personligheden har lynhurtigt overbevist ham om, at denne repetition ganske rigtigt er tåbelig, og at det slet ikke er hans skyld men partnerens.
På grund af irritationens giftige udslip i hele hans organisme, vil han hurtigt fyldes med såkaldt retfærdig harme og udlade vældige mængder af imperil, som

128
denne gift kaldes, over den uskyldige partner, som blot ville hjælpe ham med denne gentagelse, der simpelthen virker som en rød klud på en tyr. Disse konstante kriser ser vi uafbrudt hos vore eksperimentalpar, som ser rødt, hver gang de repeterer noget, som de ganske sikkert véd, at de før har forstået. Blot véd og indser de ikke, at de kort efter den forgangne indsigt mistede den ved personlighedens intrigante mellemkomst.
En forståelse, der ikke hyppigt afprøves i praksis, er ingen forståelse. Dette må disciple lære igen og igen. Mærk jer dette! Når mine bøger er fulde af gentagelser, skyldes det denne viden. Mange disciple irriteres, når de læser de evindelige gentagelser, og dermed viser de i virkeligheden, at de ikke har forstået, men at de fortsat ligger under for personlighedens forførende magt.
Lige før og efter 2. indvielse er disciplene modne nok til at forstå repetitionens betydning. Først da bliver sjælskontakten tilstrækkeligt etableret, så personligheden ikke får så rig anledning til at vildføre disciplen. Endelig forstår han via gentagelsens magi. Notér denne vending. Irritationen er nu ude af billedet, og disciplen afprøver straks det lærte i praksis og gentager det, når som helst det er muligt. Da og først da sker den sande forståelse, for først nu er den positive programmering begyndt at virke. Men selv på dette tidspunkt kan det hænde, at den gamle, negative programmering ind imellem får held til at fylde disciplen med imperil, som øjeblikkelig vil give ham afsky for denne gentagelse, som han mener, at han for længst har forstået.
Det vil så vise sig, hvilken af de to former for forståelse, der er stærkest. Jeg kan kun indtrængende appellere til mine medstuderende på Vejen at begribe dette. Her ligger nøglen til al sand forståelse. Igen og igen vil den gamle programmering fremkalde negative følelser og tanker i disciplen, som straks tror, at denne gentagelse er tåbelig, eftersom han bilder sig ind, at det har han for længst forstået. Hertil kan jeg kun sige, at

129
den modne discipel umiddelbart vil være årvågent på vagt, når han gribes af irritation.
Dybest set skyldes irritation altid personlighedens modstand mod at lære og mod, sjælsforståelse. Når disciplen - efter mange, mange gentagelser - endelig forstår dette, vil han altid være årvågen over for sin egen irritation, og hvis den stikker hovedet frem, vil han øjeblikkelig vide, at her dukker hans personligheds gamle programmering frem, så nu er der fare på færde. Er han klog nok i dette øjeblik, og har han tilstrækkelig sjælskontakt, vil han straks indse, at her er noget, .~V? ikke har forstdet.
Når dette tidspunkt komtner, og det kommer i enhver discipels liv, skønt ofte ufatteligt sent, indtræffer det gyldne vendepunkt. Da og. først da får disciplen indsigt i gentagelsens magi. Fra nu af vil enhver repetition være en kærkommen anledning for ham til at afprøve sin nye sjælsprogrammering, som bliver mere cementeret, jo mere den bliver afprøvet.
Endelig forstår han også irritationens store betydning og ubehagelige, karmiske tilbageslag. Når irritationen opstår, produceres der en gift i det fysiske nervesystem. Den kaldes imperil, og den er en forsvarsmekanisme for personligheden, når denne føler sig truet. Imperilen virker på to fronter. Indadtil gør den disciplen irritabel, rastløs og aggressiv, og den ophober giftdepoter, hvis der produceres meget af den. Disse depoter kan udvikle sig til sygdomme over længere perioder.
Udadtil overføres den hl andre menneskér som en art virus, der øjeblikkelig smitter dem,. hvorved de straks får samme symptomer uden at forstå hvorfor. Det er vigtigt for disciplen at gøre ~g klart, ~t den person, der starter produktionen af imperil, er ansvarlig for dens udbredelse og allerhelst for dens hurtige ophør. Sjæls; kontakt og hjertevarme kan slå denne virus tilbage, men er man først a~ngreb et, vil det være meget svært at etablere nogen form for sjæls- eller hjerteforbindelse, da
aggressionen så hurtigt slår ud i lys lue, endda ofte uden at disciplen gør sig klart, at han faktisk kan være meget ubehagelig.
Til gengæld vil han straks bemærke, at den anden part er begyndt at blive irriteret, og da vil han omgående i sit tågede blændværk være, overbevist om, at den anden har al skylden, og således vil hele den karmiske følge-virkning være ret uoverskuelig. Husk, at den, der først lader irritationen slå rødder, er den ansvarlige - både for sin egen smitte og for de andres. IrritatiQn er en svø'oe for hele menneskeheden, og jo hurtigere disciple indser dette, jo hurtigere kan de bidrage til, at den stopper hos dem selv.
Desværre stopper den SOITi regel først, når disciplen via gentagelsens magi endelig forstår. Derfor er dette vendepunkt Så utrolig gyldent, fordi det virkelig er et vendepunkt. Når han fatter, at han ikke før har forstået for alvor, når han indser, at personlighedens blændværk har ledt ham på afveje tilbage i den gamle programmering, da forstår han, at enhver gentagelse er positiv.
Da lader han sig ikke mere irritere af gentagelser, da bliver de nyttige anledninger til at afprøve forståelsen og se, om indsigten stadig virker. Den nye sjælsprogrammering er da trådt i kraft, og en ny, udbytterig vækstperiode er begyndt. En vækst, der vil accelerere med rivende hast.

	130	131
32. Disciplens kald
Enhver discipel har sin særlige mission, og det er vigtigt, at han i stadig højere grad bliver opmærksom på, hvad der er netop hans særlige bestemmelse. Dette har naturligvis meget at gøre med sjælskontakt. Jo større den er, jo hurtigere bliver disciplen klar over nøjagtigt hvilket område, der er hans særlige, åndelige område.
De fleste disciple vil igennem længere tid blive mere og mere tunet ind på, hvor og hvordan de specielt skal gøre gavn.Jo mere sjælsstyring, jo hurtigere kan disciplene komme i gang med arbejdet. Dette er vigtigt for enhver discipel at forstå. Så længe de uvirksomme bevæger sig forvildede rundt i blændværkets skov, så længe er de ikke til synderlig nytte i den store sammenhæng. Naturligvis må de kunne se blændværket, før de kan tage kampen op mod det, men med kraft og viljestyrke kan det normalt gå betragteligt hurtigere.
Når som helst kanalen er klar, vil sjælen sende sine impulser ned til personligheden, som så kan afvise eller godtage. Hvis sjælen ønsker at meddele sin personlighed, at det er på tide at skifte uddannelse, at ændre boligforhold, at ændre sit parforhold, eller hvad den nu måtte ønske at meddele, vil den konstant lade impulsen strømme gennem kanalen, som skiftevis vil være åben, lettere omtåget eller ganske omtåget. Men sjælens konstante pres for at få impulsen igennem vil klart gøre sin virkning.
Nok kan personligheden prøve at undslå sig for noget, der i første række synes besværligt, men mere og mere vil disciplen opdage, at noget i hans liv må ændres, fordi han indefra ved, at sådan er det bare. Derfra og så til at ændre situationen er der dog et spring, som mange disciple ikke vover at tage, fordi deres personlighed dybest set er for angst for dette nye. Som den opmærk132
somme læser for længst vil have bemærket, er personligheden af utrolig konventionel natur, meget uvillig til forandringer, meget uvillig til ukendte ting.
Er personligheden stærk, og er angsten for det ukendte for stor, kan sjælen gribe til mere drastiske midler, hvis den véd, hvad den naturligvis gør, at denne personlighed skal give sig til noget andet for at fuldføre sin mission på jorden. Sjælen kan ved sin mellemkomst bevirke, at personen bliver fyret fra sit job, bliver tvunget til at flytte på grund af forfremmelse eller økonomi, at han bliver udsat for en ulykke eller andet. Såfremt sjælen kan se, at dette er den eneste mulighed for at råbe personligheden op, vil den gøre det, fordi det er dens ansvar, at disciplen udfører den opgave, der er hans.
Dette kan synes barskt, men det er tvingende nødvendigt for at følge planen for den individuelle inkarnation. Nok har disciplen sin frie vilje på utallige områder, men når han som sjælsmenneske har aflagt løfte om at udføre et særligt hverv, en særlig mission, og det har vi alle, da må sjælen også se til, at dette bliver udført, når personligheden åbenbart er for uvillig.
Ofte viser det sig, at det er netop ved den slags pludselige situationer i disciplens liv, at han virkelig begynder at forstå. Ganske ofte skal der ret ublide omstændigheder til - for eksempel sygdom. Hvis en discipel får en alvorlig sygdom, må han nødvendigvis lave om på sin tilværelse, og med ét får han tid til at reflektere over sit liv. Noget han måske aldrig før har givet sig selv lov til.
En skilsmisse kan også være en af vejene til at vise disciplen, at nu må et nyt afsnit af hans liv nødvendigvis tage sin begyndelse. Hver gang vor gamle sikkerhed og tryghed bliver revet væk under fødderne på os, bliver vi brat trukket bort fra gamle personlighedsbindinger, og chokket alene kan bevirke, at vi for alvor vågner og bliver styret i den rigtige retning. Alle har vi med mellemrum brug for skift i vore liv. Ind imellem har vi

133
decideret brug for stærke forskrækkelser, der kan ryste os, hvis vi er groet fast i gamle mønstre, som sjælen ønsker, vi skal sprænge.
Specielt ved de voldsomme ændringer, der indebærer chok, kan den æteriske beskyttelse blive iturevet eller helt forsvinde, hvilket som tidligere nævnt kan bevirke en kraftig ~~dstrømning af kosmisk kraft, der næsten vælter disciplen. Når personligheden således er lagt ned, kan sjælen styre den delvis lammede personlighed derhen, hvor sjælen ved, at det er hensigtsmæssigt for at fuldføre missionen.
Om disciplen kunne fatte, hvor vigtigt det er at være lydhør over for sin indre stemme! Jo hurtigere han evner at lytte, jo hurtigere kan han forstå og ændre på tingenes tilstand. Derved bliver forandringen ikke så voldsom, derved bliver samarbejdet bedre mellem sjæl og personlighed.
Hvis disciplen frivilligt eller ret ufrivilligt er begyndt at ændre kurs, opdager han som regel, at dette er det b~ste, han længe har gjort. Han ved med sig selv, at nu er han på ret kurs, men ofte ved han det først efter et par års forløb, fordi hans personlighed er uvillig til totalt at skifte side på for kort tid. Men som regel vil angsten for det nye og ukendte forsvinde, og personligheden vil opdage, at det nye liv faktisk er bedre end det gamle.
Dette kan naturligvis være svært, når det drejer sig om sygdom, men når disciplen har erkendt, at han ved at være syg er kommet til en dyb indsigt, han ellers aldrig ville være kommet til, da ændrer sygdomsforløbet sig som regel. Enten ebber sygdommen ud lige så stille, efterhånden som disciplens indsigt øges, eller sygdommen forbliver, hvis den er et gammelt, karmisk mellemværende, der skal udleves, men disciplens mdde at håndtere sygdommen på ændrer sig. Måske opdager han, at ved at være begrænset på det fysiske område oplever han andre livskvaliteter, som han aldrig før ville have lagt mærke til.
Fælles for alle sygdomme er, at når vi forstår, hvad det er, sygdommene vil lære os, og vi lærer det, da forandres vor måde at være syg på. I stedet for at være vrede på Gud eller på forsynet eller på en anden syndebuk, vender vi os nu indad mod os selv, fordi vi intuitivt ved, at vi selv er ansvarlige, og at det er os, der skal lære en lektie. Når vi har nået dette erkendelsesstadium, ser vi på verden med nye øjne.
Indsigten kan være, at det er vor mission at bære en sygdom med utrolig tapperhed, og når vi er på rette kurs og fuidfører vort kald, da er vi lykkelige, selv om vi måske er syge, for da lever vii overenssternmelse med den opgave, som vor sjæl ønsker, at vi skal udføre.
Når vi tager ansvar for at leve i harmoni med den bestemmelse, sjælen har pålagt os, da fungerer vi så ypperligt, som vi kan på det udviklingsstadium, vi nu står på. Dybest set er det dette, som ethvert menneske må lære.
135
134
33. Verdenstjeneste
pligterne kalder, når verdenstjeneren vågner op. Men det er kære pligter, som han med glæde påtager sig, for når han endelig vågner, ved han, at også han kan bidrage til det store arbejde, som verdenstjenerne udfører i fællesskab. Hvert eneste lille bidrag er vigtigt, hver eneste positiv tanke, hver eneste positiv følelse, hver eneste positiv handling bidrager til den store pulje af menneskers gode viljer, som overalt på jorden skaber en gigantisk, lysende tankeform, der omslutter jorden og gennemtrænger den med positivitet på alle områder.
Det er vigtigt, at enhver discipel, hvad enten han er på prøve eller accepteret, ved, at han kan bidrage til dette store arbejde. Når Discipelskabets Vej betrædes, er tjeneste og offervilje vigtigst af alt. Disciplen må forstå, at ikke alene skal han i sit daglige virke udvise kærlighed, hjælpsomhed og opofrelse overalt, men han skal i stadig højere grad udvise det globalt som en hjælp til menneskeheden og hele kloden.
Enhver indviet bidrager på dette område med hele sit liv. For ham er det et faktum, at det virker, og at det nytter. For den unge discipel er det stadig et mysterium, hvordan han kan gøre gavn globalt. Endnu mangler han den esoteriske viden, der skal åbne hans øjne for den fantastiske okkulte virkelighed: At mange små tanker og følelser om positiv fred og god vilje for hele menneskeheden samler sig i en vældig tankeform, der opløfter og beriger hele den samlede menneskehed, som så længe har været truet af tilsvarende negative tankeformer om krig, ødelæggelse og udslettelse.
Jo mere mennesker af god vilje overalt på kloden sammenlægger deres gode energier om det positive, jo mere vil det livsbekræftende vinde. Lyset er altid stærkest i sidste ende, men vi må aldrig lukke øjnene for mørkets fyrster, der akkumulerer de negative tankeformer, så de

136
truer menneskehedens fortsatte eksistens på en positiv klode.
For alle på Lysets Vej er det nyttigt at vide, at alt positivt nytter langt mere, end den enkelte kan forestille sig. Hierarkiet vil til enhver tid forsøge at stimulere til det gode, til det sande og til tjeneste og kærlighed, men den ypperste del af menneskeheden må altid være sig bevidst, at tilnærmelsen må komme fra menneskeheden selv. Ethvert ønske om fred og god vilje blandt alle verdens nationer må komme nedefra. Når ønsket er ~ilstrækkeligt stort, vil det manifestere sig fysisk, således virker Loven.
Enhver discipel må derfor vie en del af sit liv til dette globale fredsarbejde, om han med rette vil kalde sig discipel. Triangelarbejdet er i dag et lysende eksempel på det globale netværk, som alle gode medarbejdere kærligt omslutter vor klode med, og~ som - på grund af det intensivc ønske om fred, helhed, medmenneskelighed og samarbejde på tværs af alle landegrænser - ligger som en magisk, beskyttende ring omkring jorden. Dens lysende kraft opsuger langsomt men sikkert alle de negative tankeformer, som mennesker i århundreder har sendt ud.
Ikke alene bør disciplen arbejde alene med sine gode ønsker, tanker, følelser og handlinger, men han bør også arbejde i grupper på tre og på flere. Trianglerne har en magisk virkning, når de belives af positiv bevidsthed, og denne effekt virker ind på alle områder, når disciple arbejder med hvid magi. Hvad enten gruppen arbejder sammen fysisk eller mentalt, vil de tilsammen kunne nå utrolige resultater i den hvide magis tjeneste.
Alle esoteriske grupper bør også være med i dette arbejde. Vi har brug for jer, alle I verdenstjenere, og hvis I kunne stoppe al jeres indre kævl og splid og i stedet anvende energierne positivt og konstruktivt, ville I være til kolossal nytte i det planetariske samarbejde. Dette er den nye Vandbærertidsalders nøgleord: Plane-137
tarisk samarbejde. Notér jer dette. Vær med.
Langt hen ad Vejen bruger disciplen mange energier på at bearbejde sine egne vanskeligheder, og dette er godt og nyttigt. Men ofte fremturer han i den grad i sine gentagne fejltagelser, at man må græmmes, fordi alle de energier, han anvender på sin personligheds gamle mønstre og forsvarsmekanismer, kunne være anvendt til langt mere nyttigt arbejde til gavn for hele menneskeheden og for alle de øvrige naturriger. Ofte gør vi os forestillinger om, at hvis hver eneste discipel brugte halvdelen af de energier, som han i øjeblikket anvender til egne negative programmeringer, på globale, positive områder, ville hele kloden vinde betragteligt derved, fordi den livsbekræftende udvikling da ville accelerere med rivende hast på grund af al den energi, der pludselig blev tilført.
Samtidig ville disciplen i høj grad gavne sin egen udvikling, fordi hans egne, negative programmeringer ville blive udsultet på grund af mangel på næring, og hans egne legemer ville vokse i finhed, fordi hans ædlere følelser og tanker ville blive aktiveret så kraftigt. Alt dette ville bevirke, at hans egen udvikling ville fremskyndes stærkt. Energi følger tanken. På hvilke områder bruger disciplene deres energi? På deres egen aggression? På deres egen irritation? På deres egen negative programmering og mangel på ansvarlighed? Jo mere energi de lægger i disse uheldige sider, jo mere vokser de, og det var jo ikke det, disciplene ønskede. Lægger de i stedet energien i globalt fredsarbejde, i esoterisk gruppearbejde, hvor den gode vilje trives, i triangelarbejde, i universel tjeneste for menneskeheden, ja, da vokser deres egen sjælsprogrammering, deres egne, positive sider bliver da tilgodeset i ønsket om at hjælpe helheden.
Snævre, negative følelser og tanker fremmer det snævre, selvcentrerede personligheds-menneske. Vidtfavnende, positive følelser og tanker fremmer alle

138
~~~hedsløsninger - både globalt og individuelt. Tænk over dette. Den enkelte discipel har brug for helhed og ~~tegration, men ikke for fortsat separatisme. Verden har brug for helhedsløsninger, både politisk, økonomisk og kulturelt, så alle folkeslag kan integreres i menneskeheden som et hele. Herved kan den gamle, negative separatisme omsider gå sin opløsning i møde - som det onde, personligheds- og nations-fikserede system, det har været, der indtil nu kun har bidraget til adskilthed, krige og splittelse.
Lad kloden globalt ile frem på den kosmiske indvielsesvej, og lad alle mennesker af god vilje bidrage til den gigantiske indvielsesproces, der står for døren. Lad enhver discipel forstå dette, og lad ham bidrage som verdenstjener til en ny, strålende æra for jorden og menneskeheden. Dette er helhed, dette er samarbejde -og det er tættere på, end nogen af jer aner. Verdenstjeneste er det vigtigste af alt.

139

34.	De astrale syndebukkemekanismer
Den astrale udrensningsproces før 2. indvielse kan være overordentlig vanskelig. Mange af de store fortrængninger blev restimuleret i den meget tidlige barnealder, og under afdækningen af dem kan der opstå psykotisk-lignende tilfælde, som kan forskrække disciplens omgivelser. Fordi den astrale bearbejdningsfase er så intens, kan og skal disse dybe tilstande afdækkes og forstås. Disciplen vil i sit fysiske ydre ligne sig selv, men vil i sin opførsel være et lille barn, der kan være ulykkeligt, trodsigt, selv-destruktivt, stridslystent, for-kælet, egoistisk, magtsygt og/eller med en sygelig trang til at få sin vilje.
På dette stadium synes bjerget langt væk, eftersom disciplen befinder sig i de nedre, indre grotter, hvor han ikke har nogen fornemmelse af hele sit bjerg. Sjælskontakten fungerer slet ikke, de mentale evner meget dårligt, følelserne er på et udpræget bamligt stadium, og fysisk klarer han sig forholdsvis rimeligt.
Efter et langt, hårdt prøveforløb er disciplen så træt og udkørt, at han er parat til at besøge disse slimede, uhyggelige grotter i sit eget ubevidste. Uden at vide af det glider han ned på et mere og mere barnligt~stadium. I denne fase fungerer både det fysiske og det mentale rimeligt, mens alt det følelsesmæssige er komplet sløret i blændværk. Det, der normalt udløser et ”anfald“ af denne art, kan være disciplens egoistiske trang til at f~ sin vilje et typisk eksempel fra trodsalderen - og fordL det metitale endnu fungerer rimeligt, udsteder han kommanderende ordrer, der klart kundgør i et ret voksent sprog, at ingen må modsige ham.
Da det ofte er urimeligheder, han bringer til torvs på en meget uvenlig og docerende måde, vil hans émgivelser
normalt protestere mod pludselig at blive talt til på en sådan måde, og disciplen, som allerede er gledet endnu ~~ngere ned i sine indre grotter, vil prøve trodsigt at fastholde sit standpunkt, som nu bliver åbenlyst urimeligt. Derefter begynder den mentale evne at svinde, efterhånden som disciplen glider tilbage i en endnu yngre alder, hvorved det astrale tiltager i uhyggelig grad.
Disciplen er nu slet ikke til at kende igen. Måske græder han, måske er han nærmest følelseskold, måske er han aggressiv, måske farer han frem og tilbage uden mål og med, fordi det mentale næsten er sat ud afspillet. Hele hans normale ~ersonli~hedskarakter er fuldstændig ændret, og han opfattes som rablende gal af sine omgivelser, som dårligt kan komme i kontakt med ham. Hvis man lader ham være og ikke provokerer ham, men taler ham efter munden, vil han ofte tilsyneladende blive normal igen i et vist tidsrum.
I denne periode kan han virke noget fraværende, men rimelig og normal. Således kan han godt passe sit almindelige arbejde så nogenlunde, hvis det er rutine for ham. Men dukker der provokationer op, vil han lynhurtigt synke ned i ”psykosen“ igen. Ligeledes vil han ofte, når der ikke stilles flere krav til ham fra omverdenen, lige så stille glide tilbage, mens han mentalt endnu formår at give udtryk for trods, bebrejdelse, kritik eller aggression. På denne måde provokerer han sine omgivelser til at tage affære, hvilket straks bevirker, at han går helt ned i en meget dyb og ubevidst fase, hvor det kan være svært at få kontakt med ham.
Det er vigtigt, at hans partner, hans familie, viser stor forståelse for, at dette er forbigående. Desværre bliver hans nærmeste ofte så paniske, at det ender med, at han bliver indlagt på et psykiatrisk hospital, hvor han i værste fald bliver stemplet som sand psykotisk. Griber familien det derimod fornuftigt an og lader tiden gå, vil han hurtigt blive sig selv igen. For det meste vil han være sig bevidst, hvad der er sket i den mellemliggende
141
140
tid, men uden at han har kunnet registrere sammenhæn gen i det hele.
For ham sås alt kun indefra med det lille barns øjne og forståelse, og det kan være svært, når han får sin normale bevidsthed igen, at overbevise ham om, hvordan han egentlig har opført sig. Instinktivt har han beskyttet sig ved at lægge al skyld over på partneren eller en anden. Hans lille barnepersonlighed er totalt uskyldig, og hans mor- eller far-figur har al skylden. Sådan er det bare.
Alt dette kan virke forskrækkende, når man ikke forstår, at det er en nødvendig fase i besejringen af alt blændværk. Men disciple~ må og skal ned i disse uhyggelige regioner for at genopleve de urimelige forsvarsmekanismer, han har bygget op i barneårene. Uanset hvilke følelser discipien giver udtryk for, er forsvarsmekanismen altid: Det er den andens skytd Dette var barnets måde at bevare sin iritegritet på, og den hat så fulgt ham siden i alle pressede situationer. Han kan ikke passere 2. indvielse, før han har lært at tage ansvar for sine egne følelser på alle områder.
For disciplen er det en meget uhyggelig konfrontation at se sig selv så komplet uansvarlig. Normalt anser han sig for et meget ansvarsbevidst menneske, og han har aldrig opdaget sine egne forsvarsmekanismer i forbindelse med pressede situationer. Andre har naturligvis bemærket, at når han var stresset, kunne man ikke regne med ham, for da skød han andre alle mulige motiver i skoene for selv at slippe for at tage ansvar. Mange mennesker praktiserer denne form for uansvarlighed, men da de kun udøver den under belastende omstændigheder, vil man trække på skuldrene og synes, at de er utroligt barnlige lige på det punkt.
Og barnlig er disciplen. For netop denne forsvarsmekanisme er grundlagt så tidligt. Derfor må han helt tilbage til den infantile rolle for at opleve, at mekanismen startede her. Episoden må hales op i dagslyset, må ses,
I)earbejdes og forstås, for at han kan erkende, at han må skille sig af med en så tåbelig mekanisme, der forhaler al videre åndelig udvikling, så længe h:~n ikke forstår, at han har dette barnlige, uansvarlige rnønster, og at han ~jeblikkeligt må afskaffe det og sætte et nyt program ind, hvorved han lærer at tage voksent ansvar i stressede situationer.
Først når mønstret og dets opståen er blevet belyst for ham, kan han se, hvordan det har fulgt ham helQ livet. Først da kan han se, at han i alle lignende tilfælde livet igennem har givet andre skylden på den mest ~arnlige måde for at slippe for at tage ansvar. Det er blevet et psykotisk livsmønster, som han nu må afpro grammere og nyprogrammere på en positiv måde, så han som åndelig, ansvarsbevidst discipel naturligvis tager ansvar på alle områder.
Disse slimede, gamle, astrale syndebukke-mekanismer vil altid vær uhyggelige at blive konfronteret med, men de må og skal konfronteres for at forstås Når det er sket, kan disciplen nærme sig Porten, for da har han besejret alt det grove blændværk, da har han forladt sin forvildede tilstand i skoven, hvor han så ufatteligt længe ikke kunne se skoven for bare træer.

	142	143
35.	Personlighedens mure
Hvor der bygges mure op, må der rives mure ned. Disciplenes personligheder bygger konstant disse mure og må derfor konstant rive dem ned igen. Jo før disciplen forstår, hvor separatistisk han er, hver gang han skaber skel, jo før holder han op med denne tåbelige, gamle programmering.
Fysiske mure skal beskytte os mod kulden og regnen, men ikke mod fællesskabet. Astrale mure er beskyttelsesforanstaltninger, der skal forhindre andre i at få kontakt med vore følelser, som er for ukontrollerede. Derfor ønsker vi ikke, at andre skal få indblik i dem, for vi vil ikke tage ansvar for, at vi huser sådanne følelser. Mentale mure bygger vi, fordi vi vil afskærme vore egne tanker og ideer. Hvis andre har afvigende opfattelser, beskytter vi vore egne meninger, fordi vi ikke kan bære, at andre tænker anderledes. Vi tør ikke tage ansvar for, at vore egne tanker og ideer måske ikke er så hensigtsmæssige, som vi troede. Derfor er det sikrere at afskærme, medmindre de andre er af samme opfattelse. Da er det ikke farligt at fjerne murene.
Når vor personlighed skaber grænseskel mellem mennesker, opretter den samtidig lofter, som skal afskærme vor lavere del mod den åndelige indstrømning.Jo mere separatistisk vor personlighed kan få lov at føle sig, jo mere føler den sig på sikker grund. Så jo snævrere rammer den sætter sig på alle planer, jo mere føler den sig overbevist om, at intet truende kan nærme sig. Og med ”truende“ mener personligheden ukendt. Det ukendte er nemlig foruroligende, derfor må der sættes barriérer op som værn.
I vor fysiske tilværelse beskytter vi os ved at isolere os i egne små rum eller huse. Vi tilgodeser vore egne små vaner, vi dyrker vore egne små interesser, som meget vel kan være ”åndelige“, blot de forbliver teoretiske. Vi
vil gerne have uforpligtende venskaber, vi vil ikke lave om på vore sikre beskyttelsesforanstaltninger, så derfor involverer vi os ikke for alvor i noget, som kunne kræve for meget af os, for fællesskabet virker truende, hvis det kommer for tæt på.
Hermed er vi allerede inde på vor astrale separatisme, som vi også tilgodeser ved at lukke af for vore følelser. Vi anlægger en venlig men meget neutral maske, så andre kan lide os, men ikke lide os for meget, så de kommer for tæt på. Ofte lægger vi også låg på vore følelser og bruger vore mentale forsvarsmekanismer, så vi er helt garderet, da den følelsesmæssige utryghed hos personligheden er den største af alle. Ingen og intet må ane, hvad der skjuler sig bag den pæne facade. Tænk, om de så det lille barn, som vi dårligt nok selv erkender, at vi har, i den grad har vi fortrængt det.
Mentale mure kan være de værste af alle, fordi de kan virke grusomme i deres separatistiske tanke. For det meste bygger vi dem, fordi vi for længst har lagt låg på vore store, dybe, astrale problemer. Derfor har vore mentale opfattelser været vor redning. Her har vi kunnet hævde os. Vi har kunnet docere, holde foredrag, fremhæve os selv for al vor klogskab, men hvad nu hvis andre ser sandheden klarere, end vi selv gør? Eftersom vi selv har gjort vore tanker, ideer og ideologier til vort ”sande jeg“, må denne fæstning naturligvis ikke invaderes af andres tanker, meninger og ideologier. Derfor skynder vi os at bygge fæstningsværker og voldgrave af mentalt stof for at gardere vort eget elfenbensslot.
Personligheden sidder nu lunt, hyggeligt og rart i sin lille, firkantede verden. Eller gør den? Det forunderlige er, at mange disciple bygger alle disse mure for at beskytte sig mod den virkelige sandhed. De tror, at de søger sandheden, men dybest set søger de kun deres egen personligheds sandhed. Den føler de sig tryg ved, den er velkendt og sikker. I mange inkarnationer kan de forlænge deres udviklingsforløb ved at afsondre sig fra

	144	145
helheden på denne måde. Men desværre ser de det ikke selv, før deres sjæl river dem ud af den falske tryghed ved for eksempel at lade dem møde en partner, som de forelsker sig i.
Når dette sker, bliver alle mure med et brag revet ned, og en kort stund er alt idel lykke og idyl, indtil også dette revner. Disciplen står da i en højst sårbar situation:
Uden mure, uden beskyttelse, med en masse teoretisk, åndelig bagage, som han ikke har lært at bruge, fordi han har isoleret sig så længe og garderet sig så tåbeligt. Verden ramler nu omkring ham, fordi alle mure er væk, og fordi han ikke kan nå at bygge nye op lige så hurtigt, som de bliver fjernet. Han er rådvild og hjælpeløs, sat tilbage til barnestadiet, hvor han etablerede de fleste af disse mekanismer.
Over for mennesker, han ikke har så tæt kontakt med, kan han hurtigt lægge låg på de følelsesmæssige problemer, som han har prøvet at konfrontere sig med, derefter kan han lynhurtigt finde sin mentale docent frem fra fortidens gemmer, fordi han har brug for hurtig succes på fortidens præmisser. Han fatter slet ikke, at han er ved at genoptage sit gamle, separatistiske mønster. Han må og skal have hurtig accept fra andre, og dette var måden, han fik det på tidligere, derfor tyr han til denne gamle programmering for at genvinde lidt af sin tidligere, falske tryghed.
Dette stadium er farligt for disciplen, som var blevet hjulpet af med sine mure af sjælen, der jo altid ved, hvad der tjener personligheden bedst. Men den åndelige frihed og det vældige råderum er ofte for skræmmende for disciplen. Når alle hans forsvarsmekanismer lidt efter lidt bliver nedbrudt, forsvinder de sidste rester af hans såkaldte tryghed, derfor bliver han rådvild, og i sin omtågede og hjælpeløse tilstand, tyr han til de ”gode, gamle mekanismer“. Dem kender han da!
I dette øjeblik er bjerget langt væk. Bevidstheden har fortrængt det, fordi den sande åndelighed er for frygt-
~~dgydende. Pludselig erkender han, at sand åndelighed kræver, at han opgiver sine gamle mønstre, sine for~~~ngninger, sin selvynk, sin irritation, sine evindelige i)eklagelser, sin overbevisthed om sine fortræffelige, mentale foredrag. Det er på dette stadium, at den ~ndelige prøve skal bestås, og uhyggeligt mange disciple synker her tilbage i deres gamle, tomme liv, fordi kravene bliver for store, og fordi de ikke er indstillet på at honorere dem.
Dybest set er det en kamp mellem åndelig tjeneste og tjeneste for personligheden. Hvad vælger disciplen? Det kræver mod og hjerte at vælge den åndelige tjenestevej, derfor springer mange fra på en ganske panisk måde, når de begynder at fatte, hvad der kræves af dem. Er de først sprunget fra og sunket ned på deres gamle stade, er resten af inkarnationen stort set spildt. Murene bygges hurtigt op igen, og den gamle fæstning etableres. Personligheden isoleres. Den fryder sig over sin ”~ejr“.
Vælger disciplen den uselviske tjenestevej, ved han, at det bliver hårdt. Der er ingen vej tilbage. Personligheden skal og må besejres på alle områder, og tjeneste vil altid gå forud. Den barnlige ømfindtlighed er stor, og han må bede om beskyttelse, indtil den nye programmering virker. Da forstår han først sjælens virkelige format og storhed, og han fatter ikke, at han i sin sårbarhed var ved at vælge sjælen fra.
Imens hans indre indsigt vedrørende de rette proportioner vokser, erkender han endelig sine tidligere tåbeligheder og véd, at fremover er det største afalt:At tjene.

	146	147
36.	Hovmod står altid for fald
Jo højere disciplen stræber, jo mere påpasselig bør han være med det evindeligt lurende hovmod. Åndelig stræben medfører øget viden, øget indsigt, men også øget fare. Desværre erkendes denne fare ofte ikke, før det er for sent. Hvis de åndelige bestræbelser er af hengiven, ophøjet og ydmyg art, er der næsten aldrig problemer for disciplen, men så snart ydmygheden og de ædle følelser mangler, har den mentale stolthed en tendens til at vokse. Er disciplen så ydermere ikke alt for sikker på sig selv på grund af et ofte ikke erkendt mindreværd, ja, da kommer trangen til at kunne hævde sig ved sin store viden.
Så snart en discipel af denne mentale kaliber opdager, at han faktisk gør et ret stærkt indtryk på yngre disciple, som forblændes af hans tilsyneladende selvtillid og klogskab, da næres hans stolthed, fordi han ikke kender ydmygheden. Han ser ikke, at folks beundring for ham kun skyldes en fascination, som vil ophøre, når de selv integrerer deres egen klogskab. For en sådan discipel begynder hans bjerg at svinde væk. Han bliver mere og mere optaget af den ydre tilbedelse. Han nyder, at man viser ham respekt og ærbødighed, og da hans indre selvsikkerhed er meget mangelfuld, styrker det ham meget, at andre tilsyneladende ser op til ham.
Denne periode er yderst farlig, og vi kan møde den både før og efter 2. indvielse. Før denne indvielse er disciplen i virkeligheden meget følelsesbetonet, men han har ofte fortrængt sine følelser godt og grundigt, fordi denne side af ham gør ham usikker på grund af de store problemer, han har med at styre sin følelsesnatur. For ikke at konfrontere disse nederlag, som han så tit har oplevet, tilslører han for sig selv og andre, hvor følsom han egentlig er. Han lægger låg på og bilder sig selv og andre ind, at han er meget mental og belæst.

148
Længe kan denne glamour holde sig, og andre vil tro ham, når han fortæller, hvor mange bøger han har læst, og hvor dyb en indsigt han har. Men han vil uvægerligt blive afsløret på et tidspunkt, idet han simpelthen ikke kan integrere noget af den megen viden i sin personlighedsnatur, så længe han holder sin emotionelle natur under lås og slå.
For at forvandle en læst viden til visdom må disciplen nødvendigvis leve et liv i stor hjertevarme og kærlighed. Hvis han ikke har sand omsorg for andre, hvis han ikke har situationsfornemmelse, vil hans viden blive gold og teoretisk, den vil ikke forvandle hans liv, og hurtigt vil andre kunne afsløre ham. Uanset hvor stor entusiasme han taler med, vil der være et docerende og manipulerende element, som gradvis vil irritere andre, fordi indfølingsevnen og kærligheden mangler. Længe kan fascinationen på det intellektuelle aspekt bevare den mentale tiltrækning, men for den sande, åndeligt søgende vil hans manglende kærlighedsevne hurtigt fjerne fascinationens blændværk, så han fremtræder som den overfladiske, manipulerende type.
Jo længere disciplen kører sit selvovervurderende, mentale solo-ræs, jo lettere vil andre mennesker gennemskue ham, og han vil til sidst stå temmelig alene med sin høje formening om sig selv. Såfremt han vedligeholder dette hovmod, vil han rent udviklingsmæssigt stå i stampe i lange tider, fordi det mentale er blevet dogmatisk, separatistisk og selvtilstrækkeligt, og fordi det følelsesmæssige slet ikke er blevet bearbejdet, idet det er blevet fortrængt, afvist og glemt. Eller rettere tilsyneladende glemt, for sjælen ved jo meget vel, hvilket stort arbejde, der forestår, men så længe disciplen fremturer i denne tåbelige tilstand, er al kontakt med sjælen definitivt afbrudt.
Først når der slås hul på dette massive, nientale panser, vil følelserne for alvor vælde frem, og da er den nientale storhedstid midlertidigt omme, for da bliver

149
der rigeligt at tage fat på, netop fordi følelserne på mange måder er temmelig barnlige, eftersom de aldrig er blevet bearbejdet eller forstået. Men disciplens sjæl fryder sig, fordi der endelig er gået hul på bylden, og fordi udviklingen omsider begynder at skride fremad igen.
Normalt skal der ret så krasse midler til at slå hul på et så veletableret tankesind. Midlerne kan være en fyring på arbejdspladsen, et chok, en forelskelse, en massiv protest fra venner, der forlængst har afsløret ham, og som nu ikke orker at høre på hans ”storhedsvanvid“, eller der kan komme beskyldninger eller anklager mod ham. De sidste er næsten de værste, fordi de så grundigt slår hans ben væk under fødderne på ham og får hans eget mentalskabte image til at smuldre. Hurtigt prøver han at få det bygget op igen, medmindre hans sjæl får held til at kontakte ham, før denne genopbygning fuldføres.
Såfremt han opnår sjælsforbindelse af mere varig art, begynder nu en lang periode affølelsesmæssig bearbejdning. Den vil blive hård og nådesløs men absolut nødvendig, for Porten nås kun, når hele den astrale natur er bearbejdet og forstået, og når alt det fortrængte er blevet bragt op i dagslyset og forvandlet. Så perioden er hård men lærerig. Det vigtigste udbytte er bevidstheden om, hvor grueligt han har bedraget sig selv i sit mentale hovmod ved at tro, at han havde styr på sine følelser. Den forløbne, svære tid har med al ønskelig tydelighed vist ham, at han meget langt fra kunne styre sit emotionelle væsen.
Det næstvigtigste udbytte er den alvorlige lærestreg, han har fået ved at blive afsløret på en så pinlig måde. Pinlig, fordi hans stolthed har lidt et knæk, som endelig har bragt ham i kontakt med den for disciplen allervigtigste dyd: Ydmyghed. Uden ydmyghed - ingen indvielse. Så den lange, mentale tåbelighedsproces har været lærerig og gavnlig, og kan den overstås inden 2. indvielse,
vil tiden hen mod 3. indvielse gå betydeligt mere smertefrit.
Den discipel, der først får mentale nykker efter 2. indvielse, er langt mere ilde faren. I begyndelsen har han godt nok ydmygheden i behold, men hvis han smigres over sine mentale færdigheder, kan stoltheden og hovmodet blive næret på en ofte uhyggelig måde, fordi tankesindet kan udvikle én isnende, separatistisk kulde over for andre mennesker, eftersom han har bearbejdet sine følelser og effektivt kan lukke af for de ædle tendenser, han havde i sit astrallegeme. Da de grove, astrale træk er væk, vil de ikke kunne styre ham fra underbevidsthedens mørke, derfor vil han kunne vokse totalt vildt i sin forræderiske, mentale ophøjethed.
For denne discipel vil faldet blive dybt, hvis han ikke i tide bliver stoppet, og det gør han sjældent, når han først har afskrevet hjertevarmen og ydmygheden. For ham er udviklingen gået i stå, der gives ingen ny indvielse, men kun fald fra tinderne, hans egne mentalskabte tinder.
Flere inkarnationer vil kunne forløbe, før han møjsommeligt får arbejdet sig tilbage til sin tidligere, åndelige position, men denne gang som en kærlig og ydmyg discipel. Lad dette tjene jer som en alvorlig advarsel.

	150	151
37.	Esoterisk gruppearbejde
Esoterisk gruppearbejde er endnu på et meget primitivt stadium. Fordi de fleste disciple er alt for personlighedsfikseret, er det svært for dem at klare deres eget liv, og som følge deraf endnu sværere at deltage som sjælsstyrede væsener i et esoterisk gruppearbejde. Så længe personligheden kræver sit, så længe den er så gumpetung, så længe alle de astrale lag knap nok er bearbejdet eller erkendt, så længe personligheden har brug for at hævde sig mentalt - så længe er disciplene ikke rede til for alvor at forstå, hvad et gruppearbejde indebærer.
Vurderer vi det åndelige arbejde ud fra vor meget begrænsede personlighed, fatter vi ikke, hvad det egentlig går ud på. Vi forstår ikke, at det er helhedens tarv, der er vigtigst, eller at det er gruppens formål, der kommer i første række, og som alle gruppens personligheder må indordne sig under. Vor egen lille personlighed har været så vant til at gøre sine egne krav gældende, til at give udtryk for sin egen aggression, vrede og irritation, at den ikke for alvor forstår, at noget andet kan være vigtigere.
Fra personlighedens synspunkt er helheden den selv, og den er selvskreven som den vigtigste i gruppen. Set fra dens egen meget separatistiske synsvinkel kan ingen anden i gruppen være vigtigere end den selv. Derudfra handler den så og forstår ikke, at andre i gruppen kan føle sig trådt på eller krænket. Det er da ganske naturligt, at den er centrum, og at de andre er bipersoner, som er staffage til den stærke og betydningsfulde personlighed, man gerne selv vil være.
Bjerget er på dette stadium langt væk. Disciplen har ingen kontakt med det. Mindreværdsfølelsen rører meget stærkt på sig i det ubevidste og fremprovokerer en stærk trang til selvhævdelse på næsten hvilke som
helst præmisser. Disciplens sjælskontakt er i denne fase totalt afbrudt, og den åndelige impuls er af denne grund afskåret. Netop derfor bliver det utrolig vigtigt for denne discipel at pointere, hvor åndelig og klog han er, så andre kan opfatte ham som belæst og vidende.
Denne dybe trang til sygeligt at gøre opmærksom på sine egne fortrin skyldes en meget tidlig forsvarsmekanisme fra barnealderen. Dengang forældrene ikke fattede, hvor avanceret og dejligt et lille barn, de havde fået, måtte barnet i sin desperation gøre voldsomt opmærksom på sig selv, og midlerne, hvormed det gjorde det, var ret underordnet. Blot de lagde mærke til barnet, var hensigten opfyldt. Senere ville de så finde ud af, hvor dejligt det var. Hvad det lille barn ikke gjorde sig klart var, at forældrene blev mere og mere irriterede over det meget dominerende og anstrengende barn, som nok opnåede, at de lagde mærke til det, men ikke at de gav det beundring. Dette gamle programmeringsmønster har barnet så fortsat langt op i voksenalderen uden at forstå, at andre bliver mere og mere trætte af det.
Så længe disciplen ikke fejer for sin egen dør, vil han ikke forstå. Uanset hvor ofte han må skifte venner og grupper og jobs, fordi han rager uklar med andre, vil han hårdnakket hævde, at ansvaret er de andres. En sådan discipel kan meget vel have en inderlig, åndelig længsel dybt inde. Han ønsker det sande, det rigtige, men fatter ikke, at han bør begynde med sig selv. Når han melder sig til tjeneste i en åndelig gruppe og ønsker at arbejde esoterisk, medbringer han alle sine gamle programme-ringer sammen med sine åndelige idealer, og denne indbyggede konflikt vil hurtigt skabe vanskeligheder og konflikter i gruppen.
Når et menneske hævder sig på andres bekostning, er kærligheden aldrig blevet erkendt som en indre egenskab, gennem hvilken sjælen kan udtrykke sig. I alle esoteriske grupper må og skal kærligheden være det bærende element, der forsonende hjælper os igennem vore egne

	152	153
og andres ufuldkommenheder, og når blot ét gruppe-medlem ikke fatter dette, men kører sit eget selviske løb, da vantrives samarbejdet.
Normalt vil en sådan separatistisk discipel slet ikke fatte, at det er ham, der ødelægger gruppeforløbet, idet han véd om sig selv, at han er meget ansvarlig og pligtopfyldende. Netop derfor kan han - tror han
tillade sig at hævde sig ved at påpege de andres manglende ansvarlighed på selv de mindste punkter. På grund af sin gamle programmering tror han, at jo mere han udpeger de andres fejl, jo mere vil de lægge mærke til, hvor dygtig han selv er, hvorefter de vil give ham den ros, han jo så ærligt fortjener.
Da dette gamle mønster er så dybt indgroet, ser han ikke, hvor ubehagelig og ukærlig en facon han har tillagt sig. De øvrige gruppemedlemmer, der klart erkender, at de åbenbart ikke er dygtige nok, siden de uophørligt skal dadles for det arbejde, de prøver at udføre bedst muligt, kan enten vælge at forlade gruppen, fordi de åbenbart ikke slår til, eller de kan lukke munden op og påtale, at de ikke vil finde sig i en så ukærlig og uåndelig opførsel.
Gruppeenergien har på dette tidspunkt taget megen skade, og noget må ske. Normalt vil der komme en åben konfrontation, hvor disciplen med den gamle programmering aggressivt giver udtryk for, at han står for det rigtige og sande synspunkt, og at de andre ikke forstår ham. Dette er en begyndende åbning, idet det mentale panser derved begynder at krakelere, så den astrale bearbejdning endelig kan finde sted, men meget ofte vil disciplen lynhurtigt indkapsle den astrale sårbarhed i mentale angrebsmekanismer, så han igen får ansvaret lagt over på en eller flere andre.
Naturligvis vil det esoteriske gruppearbejde lide katastrofalt under blot ét gruppemedlems gamle programmering af den art, men samtidig er det en vældig udfordring til hele gruppen, idet de derved får øje på de
mekanismer, de skal være meget opmærksomme på hos sig selv. Som regel må en discipel som ovenfor beskrevet trække sig frivilligt ud af gruppen for ikke at tabe ansigt. Dybest inde ved han godt, at han har været meget provokerende og ukærlig, hvilket piner ham meget, og netop derfor må han blive ved med at hævde, at det er de andres skyld, så stort er hans behov for de andres respekt og kærlighed, som han derved afskærer sig selv totalt fra.
Enhver esoterisk gruppe har et eller flere sådanne medlemmer, som normalt skiftes ret hyppigt ud, fordi ingen i længden kan klare deres evindelige, ukærlige kritik. Længe affinder de øvrige gruppemedlemmer sig med deres utålelige opførsel, fordi de så gerne vil vise god vilje, kærlighed og forståelse, men til sidst revner det med et brag, fordi personlighederne bliver for voldsomt provokeret. Det ville være vust, om esoteriske medarbejdere langt tidligere tog bladet fra munden og gjorde en sådan discipel klart, at de i deres gruppe ikke kunne tolerere en sådan ukærlig og selvisk opførsel.
Derved kunne gruppens arbejde indadtil såvel som udadtil endnu reddes, og begge parter ville kunne lære meget, hvis disciplen ville lære. Alt samarbejde er svært, og i åndelige grupper, hvor enkelte er sjælsstyret, de fleste skiftevis sjæls- og personlighedsstyret og få næsten udelukkende personlighedsstyret, vil der komme krise på krise. Om alle grupper kunne indse, at disse kriser er en gave til personlig udvikling og gruppeudvikling, da kunne meget opløftende komme ud af disse konflikter.

	154	155
38.	Det dybe, svære ansvar
Tågerne begynder at lette, når vi får øje på vore ægte problemer. Det er en lykkens dag, når vi indser, at vii virkeligheden kun har benyttet blændværket som et påskud til at undgå at tage ansvar for vort rodprob lem. Den sande, åndelige vej kan først for alvor betrædes, når vi får øje på vor personligheds ustandselige undskyld ninger for at slippe for at tage dette forfærdelige ansvar.
Vi tror, det er så skrækkeligt, fordi det er et gammelt mønster, vi har fulgt fra barnsben, og når vi har haft dette mønster så længe, må det være på grund af noget ganske gruopvækkende. Det er i hvert fald det, vor personlighed har prøvet at bilde os ind - og med stort held - i inkarnation efter inkarnation. Det stammer nemlig slet ikke fra vor barndom, men helt tilbage fra vore første, primitive inkarnationer, hvor vi som en selvfølge skubbede ansvaret over på andre, fordi det ville være tåbeligt selv at påtage sig det.
For os all~ er dette altså en ældgammel programmering, som vii endeløse rækker af liv har haft brug for, så vi kunne overleve. Og overlevet har vi, og skabt en mængde ny, negativ karma har vi også ved uophørligt at unddrage os dette ubehagelige ansvar. Nu kommer regnskabets time. Når disciplen nærmer sig 2. indvielse, må noget af regningen betales, og det sande problem må konfronteres.
Dette er umådelig svært for næsten alle disciple, som betragter sig selv som særdeles ansvarlige personer. Længe vægrer de sig ved at skulle indrømme, at de har et rodproblem af denne art. Mange udskyder denne konfrOntation i adskillige inkarnationer, men på et eller andet tidspunkt ved de, at nu er tiden inde. Hvis de ønsker at komme videre på Vejen, skal og må de klare denne konfrontation.
Hos vOre eksperimentalpar provokeres denne krise

156
frem på et meget tidligt tidspunkt, fordi det betyder vendepunktet i enhver discipels liv, og hensigten med disse par er jo netop at fremskynde det esoteriske gruppearbejde i verdens mindste grupper på to, som kan udløse og konfrontere hinanden uafbrudt. Man kan sige, at de går fra krise til erkendelse og til ny krise og ny erkendelse i én uendelighed. Det er hårdt og udmarvende, men ekstremt lærerigt og fremskyndende for parrets ~ndelige udviklingsproces.
Alle må konfrontere dette frygtede, infantile mønster:
Jeg vi/ikke tage ansvar. Men for at nå ned til denne godt ~ortgemte, ubehagelige mekanisme må disciplen trænge igennem et væld afafværgemekanismer og beskyttelsesf0ranstaltninger, som vi tidligere har omtalt. Hos vore eksperimentalpar lykkes det sjældent for den yngste af disciplene at undslippe, fordi den ældste hele tiden holder den yngste fast, idet han kender alle undvigelsesmanøvrerne og derfor uafbrudt kan påpege, at rod-problemet endnu ikke er nået.
Men for den discip el, der skal konfronteres med dette dybe problem uden en meddiscipel som hjælper, er det svært, fordi hans vældig mange undvigelsesmønstre næsten altid lykkes. Derfor sejrer personligheden hver gang, hvorved konfrontationen bestandig udsættes. Hvad er det da for manøvrer og mekanismer, som disciplen ubevidst benytter? Ja, de er så godt gemt, at disciplen ikke engang selv ved, hvad det er for et blændværk, han så grundigt er indhyllet i.
Som tidligere nævnt, kan han straks finde på en historie, der fritager ham for al vi4ere tiltale. De fleste er rimeligt drevne til på stående fod at brygge en sådan historie sammen, og mange vil tro på den. Skulle historien ikke iykkes;finder disciplen straks en~passende syndebuk, gerne partneren eller et familiemedlem, som ofte tidligere har været udpeget som den skyldige. Med lidt behændighed kan disciplen afværgende fortælle, at det jo i virkeligheden var den andens skyld, fordi osv.

157
------------
Skulle dette heller ikke lykkes, griber disciplen til en krigslist, såfremt han da ikke har anvendt denne fremgangsmåde fra begyndelsen, hvilket mange gør for at være på den sikre side. Krigslisten går i al sin enkelhed ud på, at man - straks man får færten af noget, der ligner en beskyldning - går til angreb på modparten, sotn normalt ikke får megen chance for at beskytte sig, fordi angrebet kommer som et overraskelsesangreb, der nærmest slår benene væk under den angrebne. Personligheden gnider sig i hænderne, konfrontationen er udsat på ubestemt tid, og de gamle, uhensigtsmæssige mønstre kan fortsætte.
Sjælen kan tilskynde, så meget den vil, men om ikke disciplen har en værdig partner, der gennem skuer hans ustandselige afværgemekanismer, vil det ikke lykkes at trænge helt ned til det ufatteligt ukomplicerede problem, der ganske enkelt består i, at disciplen simpelthen ikke vil tage ansvar. Det er så bamligt og så enkelt, at man bagefter må græmme sig over at have spildt så mange inkarnationer på at være så bange for at konfrontere sig med en så latterlig programmering, som relativt let kan omprogrammeres, om disciplen nu vil. For kun når disciplen er rede til at vi//4 kan nyprogrammeringen finde sted.
Som med alle andre problemer skal vi først kunne indse, at der er et problem. Dernæst må vi kaste lys på det og erkende, hvor uhensigtsmæssigt det er, og endelig må vi ændre på dette gamle mønster ved at lave en ny programmering, der meget passende kunne hedde: Jeg vil tage ansvar. Når disciplen er kommet så vidt, går det som regel stærkt. Vendepunktet er indtrådt. Disciplen benytter ustandselig sin nye programmering og opdager, hvor let og befriende det er: Ikke at skulle lyve mere, ikke mere at skulle manipulere med sine nærmeste for selv at slippe, ikke at skulle tyrannisere and~e for at unddrage sig ansvaret, ikke at skulle ofre kær~igheden og den elskede for så latterlig en meka158
nisme, som det jo er at ville undgå at tage ans~ar. Hax fatter simpelthen ikke, at han har været så stupid hele sit liv, ja, mange, mange liv.
Den store kamp, som mange disciple kæ~ dette enkle: At tage ansvar, er en ufattelig      Per om disciplen bagefter opdager, hvor enkelt det ~ flår været hele tiden. Ærlighed varer længst,        det have ordsprog, og alligevel lyver vi alle, så længe vi      gamle
af sted med det.	ka~ 5lippe
Men det koster dyrt. Meget dyrt. Brudte Parf~rhold brudte familieforhold, brudte venskaber, ~ruppep~0~ blemer. Overalt, hvor der er mennesker, St~der vi sammen, fordi en enkelt, ofte flere, ikke vil tage ~nsvar. Næsten alle kriser, alle problemer, skyldes d enkle og meget komplicerede: At vi ikke vil ette ~eget
For disciplen, der har overstået det, er tage ~ ansvar såre enkelt. Det er simpelthen det en;et at tage det eneste værdige, det eneste åndelige - og dste tigtig~,
teste! Tænk over dette.	etal1erlet~
	      159
39. At tage ansvar med lethed og munterhed

Når disciplen for første gang tager ansvar med det samme, er det næsten en paradisisk oplevelse for ham at opdage, at det var så let. Måske tog han kun ansvar, fordi han var i balance og harmoni, og fordi det i situationen var lettest at sige ja. Men efter at have sagt ja, tænkte han sig lidt om og kunne egentlig godt se det rigtige i situationen, kunne godt se, at det var passende og retfærdigt, at han tog ansvar.
Dette er en utrolig begivenhed for disciplen. Aldrig havde han troet, at det kunne være så herligt og let og befriende at tage ansvar så hurtigt. Pludselig kan han godt se, hvordan han normalt ville have kørt et helt anderledes forløb med løgne, selvretfærdiggørelse og syndebukke, og egentlig var det lidt af en tilfældighed, at han så hurtigt sagde ja til at tage ansvar. Det skete nærmest ved et velbehageligt uheld. Tænk, at det kunne være så let.
Han forstår nu, at det er hans egen følelsesstemning, der er afgørende for, om han hurtigt og afslappet kan tage ansvar, eller om han kopierer sine gamle mønstre, fordi han skal fastholde sit territorium, der går ud på, at han i hvert fald ikke har gjort noget. For første gang indser han, at problemet med at tage ansvar afhænger af, om han er i sit negative hjørne, eller om han er Positiv og veltilpas.
Det er næsten ikke til at fatte, at han har ligget under f~r et sådant mønster i så mange liv, når det er så let at Være positiv og sige:Ja, det er mit ansvar. Bjerget lyser i ~1 sin kærlighedsglød, og disciplen smiler lettet og \1trolig glad. ~Vendepunktet er indtrådt. Han har opdaget, ~ verden ikke sank i grus, da han straks tog ansvar. ~Værtimod. Alt var kærlighed og smil, og de negative
tendenser, der var på vej, blev opløst, så snart han tog ansvar.
Disciplen lover sig sel~, at aldrig mere vil han undlade at være ansvarlig. Måske vil han uforvarende havne i en situation, som ligner gamle, negative oplevelser, og ~åske vil han falde i et ~ul. Men han lover også sig selv, at han med sin nye programmering vil være så årvågen og opmærksom, at det ~æppe vil kunne ske.
Kærligheden, lettelse~, glæden og harmonien strømmer igennem ham og fylder ham med en salighedsfølelse
og en lykke, som han ikke kan mindes at have oplevet tidligere. Var det virkelig hans rodproblem, der sådan løstes nærmest ved en til fældighed?Ja, livet er fyldt med paradokser. På indvielsesvejen knokler disciplene nogle gange løs med en alvor og en sammenbidthed, der gør, at ethvert projekt næsten er dømt til at mislykkes.
Aldrig, mine kære medbrødre og søstre, må vi glemme letheden og glæden, aldrig. Den største fejl, de fleste disciple begår, er, at de tager sig selv alt for højtideligt. Derved bliver de meget personlighedsfikseret, og sjælen har svært ved at styre.Jo større tyngde i personligheden, jo mere magt får den, og jo mere tilsmudses kanalen. Hvorimod personlighedens lette og glade stemning invit~erer sjælen på besøg, hvorved kanalen åbnes.
Om dog blot alle disciple kunne være positive og lette, da ville de undgå de bestandige og ulidelige kampe og konflikter, sorri de uafbrudt selv opsøger ved deres tunge væsen. Og vær~t af alt: Når det hele er så tungt, er kærligheden milevidt borte. Kærligheden trives, hvor der er glæde og harmoni. I lethed trives den. Intuitionen ligeså.
Talrige er de disciple, der morgen efter morgen sidder med alvorsfyldte miner og tror, at deres dybe alvor kan skaffe dem adgangsbillet til intuitionens verden. Men de må sande, at visionernes verden ikke åbnes på den måde. Kun det legende og lette kan lukke op for de levendes land. Ville enhver discipel skrive sig

161
dette bag øret, ville hans udvikling gå tifold hurtigere og med munter indfølingsevne.
Vær de lyse og lette farver, følelser og tanker, og du vil stige direkte til intuitionens og kærlighedens riger.
Disciplen, der lige har lært at tage ansvar ved at opdage, at det var, fordi han var glad, let og veltilpas, vil lære, at adgangen til intuitionens, medfølelsens og kærlighedens verden er nøjagtig lige så let. Det eneste, der fordres, er, at han i sig har den lethed, der giver ham adgang. Hermed får han en ny idé til programmering. Hans er nemlig ansvaret for altid at være let og legende og munter.
Tænk over dette, I dybsindige, alvorlige, esoteriske studerende.Jo mere livet gøres til en leg, noget smukt, svævende og lystigt, jo nærmere kommer vi til det ophøjede, som altid rummer letheden og humoren i sig. Tyngde fjerner os fra det attråede mål. Lethed løfter os og drager os uimodståeligt mod åndens riger. Så enkelt og let er det!

40.	Den esoteriske gruppeleder
Efterhånden som tågerne bliver erkendt og afsløret, skoven bliver forstået som vort eget blændværk, og vore dybe, nedre grotter bliver udforsket, bearbejdet og forvandlet, vil vor indsigt vokse sig større og større. Når vor indre kanal og vort motiv er fyldt med renhed, vil den kontinuerlige sjælskontakt fremskynde lutringsprocessen, så vi får øje på tågerne, før de samler sig.
Da begynder vi at fungere som åndelige krigere, og da dukker nye, mere avancerede prøvelser op. Ofte vil disciplen på dette stadium være i en højere eller lavere lederposition, der medfører udpræget ansvar for en gruppe, stor eller lille. Kravene til lederen af en åndelig gruppe er om muligt større, end de er for lederen af den mere almindelige gruppe. Dette kan måske lyde besynderligt, men i den esoteriske gruppe er udsvingene ofte større, fordi idealerne er så høje, og fordi personlighederne er så stærke.
Dette stiller ganske særlige krav til den pågældende leder. På den ene side må han være demokratisk, hjertevarm og forstående, på den anden side må han også kunne skære igennem, når personlighederne begynder at modarbejde gruppens høje idealer. For mange disciple er dette en meget svær balancegang, fordi de både vil være så smidige og harmoniske og samtidig véd, at på visse områder er det tvingende nødvendigt at sige fra.
På dette punkt fejler mange disciple, fordi de dybest set er konfliktsky. Men uden konflikt - ingen varig harmoni. Når det viser sig, at striden er uundgåelig, må den tages op, udkæmpes og ses fra helhedens verden. Altid udspringer ufreden fra det separatistiske sind, som ikke forstår det overordnede mål. Derfor er det så magtpåliggende, at lederen ikke giver efter af blødsødenhed eller på grund af manglende mod til at konfron

	162	163
tere problemet.
Næsten alle disciple bliver med mellemrum udsat for disse udfordringer. Da skal det vise sig, hvor godt rustet de er. Vælger de den bekvemme løsning eller den rigtige? Åndelige kærlighedskrigere vælger altid den rigtige løsning, selv om den i første omgang ligner den mest besværlige. Men hurtigt viser det sig, at fordi de havde modet til at tage den besværlige men rigtige beslutning, blev det langt lettere i den sidste ende.
Altid vil vi som esoteriske krigere blive stillet på prøve, og ofte vil vi fejle, fordi vor personlighed er fej og bange. Når sjælskontakten er tilstrækkelig stabil, vil vi kun kunne gøre det rigtige, fordi vi véd. Vor viden frelser os fra de eventuelle følger af vort tidligere vankelmod, som kun trives uden tilstrækkelig, indre viden. Den, Gud giver et embede, giver han også forstanden til at bestride det, siger man, og ønsker disciplen af hjertet at gøre det rigtige, vil han altid få hjælp.
Alle esoteriske grupper vil normalt indeholde én eller flere tunge personligheder, hvis opgave det er at spille deres eget lille ”Kong Gulerod-løb“. En sådan personlighed kan sætte en leder-discipel på hård prøve, idet han må forsøge at tilgodese både den enkelte personlighed og hele gruppen. Lederen må ofte være utrolig smidig, mæglende og udglattende, men samtidig stærk, når det kræves.
Disse vanskelige personligheder vil ofte prøve at tilrane sig magten, og netop såfremt lederen er for hjertevarm og forstående, vil de ofte løbe om hjørner med ham. Hvis han ikke er yderst årvågen og opmærksom, vil hele gruppens åndelige position ganske hurtigt kunne trues, for når personligheden får magt, vil den have mere magt, og da må lederen kunne skære benhårdt igennem med stor kærlighed og helhedsforståelse, fordi det åndelige mål og gruppens helhed aldrig må underkues eller tyranniseres af nogle få, der ikke forstår.
Det er en vanskelig balanceakt, men med større erfaring véd disciplen, at han aldrig må svigte helheden og kærlighedsprincipp et af angst eller frygt for personlighedernes manipulat ion. Modigt må han kæmpe den kamp, som lyset og m~rket altid må udkæmpe, og har han valgt lyset, vil han altid i sidste ende vinde. Ved altid at kende og vælge lysets side vinder han stor erfaring og består derved sine pr~ver.
Jo bedre en leder hati er, jo mere vil han lade helheden råde, såfremt han er sikker på, at han kan overskue denne helhed. Er han ~log, vil han også lade medlemmerne afgruppen være med i alle beslutninger, da det at være fælles om de afg~relser, der vedrører gruppen og det fælles mål, skaber en stærk enheds følelse og solidaritet.
Vigtigst af alt er, at lyset og helheden styrer den trufne beslutning. Da er den værd at kæmpe for, og sejren vil komme.

	164	165
41.	Ensomheden i ørkenen
Ensomheden for disciplen, der er nået op i de øvre luftlag, er stor. En væsentlig del af hans nye prøver efter 2. indvielse består i at tåle andres manglende forståelse og medfølelse. Alene står han og betragter det vældige bjerglandskab, hvoraf hans eget bjerg er et af mange. Når illusionens fine skyer ikke omsvæver ham, ser han helheden, men følelsen af isolation hindrer ham i for alvor at være denne helhed. Han har denne forunderlige fornemmelse af at være ét med alle andre, hans motiver udspringer fra denne helhedsbetragtning, hans handlinger, følelser og tanker ligeså, og dog føler han sig isoleret og alene.
Dette er en besynderlig oplevelse for ham. Før 2. indvielse kunne han græde, give udtryk for sin vrede, sine behov. Dette er vanskeligt nu, for han véd, at når andre holder sig lidt på afstand, må de nødvendigvis gøre det, fordi han er dem for stærk. De forstår ham ikke, de føler sig usikre. De fatter ikke, at han har brug for deres støtte og kærlighed. Han forstår alt dette og er dog ulykkelig på en ganske anderledes måde, end han førhen har været. Han ved, at det er en prøve, at han nødvendigvis må stå helt alene, at han må træffe sine beslutninger alene. Han ved det, og han gør det, men det er svært, når de lukker ham ude fra det fællesskab, som han så gerne vil være en del af, som han er en del af.
Illusionens lette tåger indhyller ham, for han er forvirret. Hvordan kan han være i helheden, når de andre ikke betragter ham som en del af den. Jo, han forstår meget vel, at de i deres blændværk skubber ham ud, fordi han er for anderledes. Men hvorfor føler han sig anderledes? Dette forstår han ikke, når han har set og forstået helhedens princip. Og dog, nu forstår han det. Når han tillader illusionerne at omtåge sig, er han jo ikke helheden.
Hurtigt kontakter han sin atmiske flamme på top~en af bjerget. Han beder den bortbrænde alt uhensigtsmæssigt i personligheden, og igen trækker han vejret frit og ser klart. De andre udelukker ham, fordi de har rigeligt i deres eget, og fordi hans problemer er anderledes. flan er jo så stærk, han kan jo selv klare sit eget. Det er dem, der har brug for hjælp. Klart erkender han, at ha~ fortsat må hjælpe overalt, hvor han kan, men at få vil hjælpe ham fra nu af.
Igen får han følelsen af tomhed og isolation, me~ nu ser han straks den fine illusionssky, som han kæ~ligt puster væk, og først da ser han helt klart, at me~ de åndelige kontakter, han har, er han jo på ingen måde alene. Hans ældre brødre er der altid ~g vil hjælpe ham, hvis det er en rimelig hjælp, han beder om, Men han indser, at hans ensomhed ikke er rimelig. Han er jo ikke ensom sammen med sine nye, åndelige venner, sine nye evner, med sin nye følelse af enhed.
Hans hjerte begynder at svulme af kærlighed, glæde og ydmyghed. Han er ganske flov over at have følt 5ig så forladt. Aldrig mere bliver han forladt. Måske af sine tidligere venner, som knap forstår, at han er, hvor han er, men ikke af sine nye, sande, åndelige venn~t. I samme åndedræt bliver han klar over, at nye illusiøner omslutter ham. Naturligvis er han ét med alle, ~åde gamle og nye venner, og selv om de gamle i øjebli~ket ikke vil kendes ved ham, er han alligevel ét med Jem. Strækker de hånden ud, vil han med glæde tage i%T'od den.
Selv vil han også gerne strække hånden ud, har ofte gjort det, men bliver af og til afvist. Dette har han haft svært ved at acceptere, men måske er dette ogs~ en prøve, som han blot skal kunne bestå. Måske skal han altid strække hånden ud til enhver, og nogle vil tage imod den, mens andre ikke vil. Han prøver at fore~tille sig Mestrene. Hvor ofte strækker de ikke hånden ~d til disciplene, som ikke forstår. Skulle han da ikke også
	166	167
kunne, han som har været så ovenud taknemmelig for deres hjælp?
Straks vil han afprøve det og indstiller sig samtidig på, at han kan blive afvist, men at det er i orden. Han ved, at andre har deres fulde frihed til at tage imod en udstrakt hånd, om de vil, men også til at afslå den. Og dybest set ved han, at de fleste vil tage imod den vældige kærlighed, han har at tilbyde. Det er jo meningen med hans liv at dele denne kærlighed ud til andre, at dele den med andre.
Roen og klarheden er vendt tilbage. Illusionerne er midlertidigt borte. Han er sjælsstyret nu og har ikke brug for hjælp udefra. Får han den, er det dejligt, men han ved og forstår, at de fleste har besvær nok med deres eget blændværk, og selv har han travlt med at få øje på sine illusioner, for det er jo dem, der hindrer ham i at se, at han ikke mere har brug for deres kærlighed, når de end ikke har til sig selv. Ej heller behøvér han medfølelse, når de ikke kender betydningen af dette ord.
Hans egen prøve er uafbrudt at være selvforsynende, altid at dele gavmildt ud, altid at være i ro og balance, altid at være så sjælsstyret, som det kan. lade sig gøre. Hans ansvar er over fQr sin egen sjæl. Deres ansvar er over for deres sjæle. Hvis han selv klarer det, han bør klare, må de klare, hvad de kan overkomme. Næsten alle gør det, så godt de kan, og bedre kan det ikke være.
Han smiler, for her dukker ansv aret op igen. Længe har han været så ansvarlig, men dette har han ikke taget ansvar for. I stedet har han haft travlt med de andres ansvar for ham. Joh, illusionerne ~ar sandelig indhyllet ham, men nu da han ser~k,lart, er han parat til at passe sit eget ansvar, som pr~imært består i at tjene andre. Hans ensomhedsflip er overstået. Han ved n~, at han aldrig er alene. Universet vrimler med venner. Alt, hvad han har at gøre, er at være den helhed, han nu kender, at være i den, og den vil være i ham.
Bjerget knejser smukt i sin lyserøde udstråling, og
discipien indånder med taknemmelighed den rene bjergluft, som fylder ham med velvære qg nyt mod. Endnu en prøve i ørkenen er overstået, og han iler videre på alle ~erdenstjeneres vej - lettere forsinket, men en vigtig lærestreg rigere.

	168	169

42.Den åndelige vilje visualiserer sit delmål
Så snart den åndelige vilje erkendes, begynder de store ændringer at ske. Disciplen opdager nu, at han har en fri vilje, en åndelig vilje, og at han kan bruge denne vilje uophørligt. Før var det personlighedens vilje, der styrede, og resultatet var vanskeligheder. Fra det øjeblik, den åndelige vilje gør sig gældende, bliver resultatet et liv i overensstemmelse med Planen. Disciplens sjæl og højere beyidsthed fryder sig, og vi fryder os, fordi vi da ved, at vendepunktet er indtrådt.
Men fra dette øjeblik og til den åndelige vilje virkelig styr&r, ligger der mange ubehagelige vanskeligheder, som disciplen må igennem. Kampen mod personligheden bliver intensiveret, fordi denne i så mange, mange liv har været vant til at få sin egenrådige vilje, og da den guddommelige vilje ser alt i helhedens lys, huer dette ikke personligheden, som derfor sætter meget hårdt
i
ind på at overbevise disciplen om, at denne nye idé er et tåbeligt påfund.
Nu skal det så visc sig, om han er en åndelig kriger eller ej. Den højere vilje vil til syvende og sidst vinde over den lavere vilje, men det kan vare længe, såfremt den åndelige kriger ikke øjeblikkelig træder i funktion og afkorter den lange kamp. Hvor længe har disciplen i sinde at strides og martres? Dybest inde ved han godt, at i længden har han ikke noget valg. Sjælen har valgt for længst, og den ved glimrende, hvad der tjener personlig heden bedst, og hvad der også tjener helheden, men personligheden ved det endnu ikke.
Derfor: Jo hurtigere disciplen indser, at han og kun han kan gøre kort proces med denne lange, trættende styrkeprøve ved simpelthen at være konstant opmærksom på, at han er sin åndelige vilje, og at ha~ som åndelig

170
viljeskriger Vi! sejre, jo hurtigere sejrer han. Om afle disciple fattede dette for alvor, ville de ikke bruge så mange liv på disse temmelig unødige kampe, men gå den korte, stejle, direkte vej mod målet.
Den atmiske flamme kan bortbrænde alle uhensigtsmæssige egenskaber i disciplens personlighed, om han vil, og om han benytter sig af det. Men for at gøre det 'nå han være sig sit bjerg bevidst, må være sig bevidst at denne flamme er hans, og endnu bedre, at han er denne åndelige vilje, der kan, hvad han vil, når det er i overensstemmelse med de universelle love.
Når dette sker, vil toppen af disciplens bjerg smelte sammen med helheden, og han vil være denne helhed -sa enkelt er det. Men for at kunne fuldføre denne proces, må han fremkalde et billede af målet først. Dette forløb er umådelig vigtigt. Når en ting er visualise ret tilstrækkelig mange gange, bliver den virkelighed. En ny programmenng har fundet sted. Hvis ikke disciplen har lært sig kunsten at visualisere, før vendepunktet er indtrådt, må han hurtigst muligt lære sig det nu. Dette er teknikken til al åndelig udvikling.
Han bruger derefter sin åndelige vilje til at beslutte sig for (1et mest hensigtsmæssige skridt videre på Vejen. Når dette skridt er besluttet, ser han det for sig uafbrudt, ser at han har taget skridtet, at det er sket, og han bliver ved at se det. Det, vi konstant ser, bliver til virkelighed. Derfor er det meget vigtigt, at vi ikke blot visualiserer hvad som helst. Vor atmiske flamme ved, om det, vi ønsker, er i overensstemmelse med Planen, og vor vilje kan derfor på forhånd udvælge det rigtigste, som vi derfor programmerer fo~ vor personlighed ved uafbrudt at visualisere det.
Væsentligt er det, at vi kun tager ét skridt ad gangen i begyndelsen. Derved opnår vi de hurtige fremskridt, der gør ()s fortrøstningsfulde, så vi hele tiden fortsætter og aldrig taber målet af syne. Derfor er den konstante årvågenhed så altafgørende. Aldrig må vi miste målet af

171
t
syne, og altid må vore øjeblikkelige mål være overkommelige.
Disciplen ma se pa sin konkrete hverdag. Hvor fejler han gang på gang? På hvilke områder gør han andre mennesker fortræd? Disse områder må være hans første mål. Skridt for skridt vælger han sit delmål, visualiserer det bestandig, når det, hvorefter han vælger det næste delmål. Mange disciple er for utålmodige til denne proces. De vil straks nå det helt store endemål, hvorved de uvægerligt ingenting når, for da lader de blot stå, til. Det er for bekvemt for personligheden at sætte sig fjerne mål, for dé kræver ikke en aktiv indsats foreløbig, men tjener 'som en pæn og nydelig undskyldning for intet at nå.
Ikke før den atmiske flamme er kontaktet og erkendt, indser disciplen dette' og arbejder ufortøvet på de små mål, som han fuldbyrder med større og større hast. Det~te er en fantastisk ny'~udfordring for ham. Hvor han før dagdrømte om de mål, hai~ ville nå engang, så når han dem rent faktisk nu, fordi han bruger alle sine talent~r til at sætte sig realistiske og opnåelige mål, og med op' nåelige mål menes mål, der er hurtigt opnåelige. Et fjernt endemål er i orden som overordnet mål, men det er tåbéligt at bruge op' inærksomhed og energi på det, fordi det er summen af alle delmålene, der fører til opnåelsen af det store endemål.
Førs't når disciplen in&ser dette, bliver hans liv for alvor konstrukt,ivt. Da ser han 'det lille mål, fordi han ved, at dette er næste fase. Han vis,ualiserer' det, han bliver det. For hver lille fuldbyrdelsé ser han. klart, at når alle' energierne koncen~treresom dette ene, lille mål, da nås dét med lethed. Derefter kontaktes den åndelig~ vilje, og næste fase planlægges, som sa nas rationelt og konstruktivt. For første gang i 'sit liv, ja, i mange liv, opdager disciplen med forbléffelse, hvor let et'mål kan nås, når'målet er valgt' i overensstemmelse med' den åndelige vilje.
Kun på denne måde bliver det et rigtigt og overkommeligt mål, som altid vil være individuelt tilpasset. Men disciplen må gøre sig klart, at kun ved uafbrudt årvågenhed omkring opnåelsen af dette mål vil det nås ved konstant visualisering af fuldbyrdelsen. ønsker disciplen tålmodighed til at nå dette, kontakter han sin atmiske vilje og får klar besked om, hvorvidt denne dyd skal være første fase, og skal den det, er han uafbrudt opmærksom på, hvor tålmodig han er i alle situationer. Han visualiserer disse situationer, visualiserer sig selv som tålmodig, han bliver ved i én uendelighed, og haner pludselig tålmodig - ofte til sin egen store overraskelse, fordi det er første gang, at han virkelig har målrettet sine energier så konsekvent.
Efter den første sejr vil de øvrige følge hurtigere og hurtigere. Den nye programmering vil hastigt ændre hans karakter på en iøjnefaldende og hensigtsmæssig måde, om han griber det an på den her beskrevne vis. Det store ven4'epunkt er nu vedvarende indtrådt, og alt vil fra nu af være hastig, åndelig fremgang. Sjælen har sej ret, og den åndelige flamme lyser brændende klart på disciplens bjergtop. Hans lys er stort og vil vokse støt i klarhed.

172

L - - - - - - - - - - - -
173
forsvarsmekanismer. I virkeligheden bør disciplen være glad for denne mulighed for ny erkendelse. Her tror han, at han er nået så langt, og så kan en bagatel udløse et alarmberedskab i hele hans personlighed, som lynhurtigt bliver ganske og aldeles omtåget.
Hvis disciplen for alvor har forstået sine mekanismer, bør han samtidig også forstå, at når den ydre verdens lavere vibrationer kan påvirke hans gamle stressfaktor så ekstremt, har han bestemt ikke overvundet den endnu. Den sande, åndelige discipel bevarer altid sin indre ro, uanset hvad der sker omkring ham. Selv i den værste kamptummel udstråler han denne indre harmoni, som kendetegner den sande tjener.
Disciple bør altid afprøve deres nye viden, deres nye erkendelser, under de værst tænkelige forhold. Her skal de stå deres prøve. Her skal det vise sig, om indlæringen virkelig er sket, om den er solidt forankret. Er den ikke det, må nye, vedvarende visualiseringer finde sted, så den nye programmering kan blive stabil. Når dette er sket, må den så igen afprøves i den ydre verden. Vi er sat i denne verden for at bestå vore prøver her. Det er tåbeligt at tro, at vi på indvielsesvejen er hævet over den materielle verden, nej, den er vor mest effektive prøvesten. Hvis vi blandt vore medmennesker stadig bliver irriterede, eller stadig er iskolde, beregnende og mentale, eller stadig mangler medfølelse og kærlighed, eller stadig er utålmodige og egoistiske, da er det os, der er noget i vejen med, og ikke verden.
Altid bør en discipel lære først at feje for sin egen dør. Langt hen ad Vejen holder han mest af at feje for andres. Det er mere bekvemt at kritisere andre end sig selv, det er behageligere at skubbe ansvaret over på dem frem for straks at påtage sig det selv. Det er lettere at sidde i ophøjet, selvcentreret irritation og føle sig som offer for de slemme omstændigheder eller medmennesker, frem for øjeblikkelig at bortvise alle disse uønskede følelser og tanker, der bortjager den indre fred. Eller er det?
43. Sensitivitet, liarniløslied og det lille ansvar
IJo længere disciplen kommer på indvielsesvejen, jo mere sensitiv bliver han. Det kan blive vanskeligt for ham at omgås såkaldt almindelige mennesker, fordi han mere og mere lever i en anden verden. Dette kan være en farlig tilstand, for ved at isolere sig for meget opnår disciplen ofte, at han mister jordforbindelsen og den sunde og livsvigtige kontakt med den almindelige verden, hvori jo hans ypperste virke ligger. Af al magt må han forhindre en sådan isolation.
Regelmæssigt bør han afprøve kontakten til den ydre verden, for sandelig må han være rustet til at færdes overalt, hvor mennesker færdes. Det problematiske er den sensitivitet, der bliver mere og mere udpræget, specielt når den daglige træning er hård og vedvarende, som den er i perioderne op til indvielserne. I disse perioder kan der nemt komme spidsbelastning på disciplens fysiske legeme, som undergår store forandringer, specielt hvad angår nervesystemet.
I sådanne tidsrum kan det være hensigtsmæssigt at isolere sig mere end normalt, men aldrig må isolationen være komplet, da disciplens fremskridt hele tiden skal afprøves i den ydre verden. Her skal han stå sin prøve. Gør han ikke det, har indlæringsprocessen ikke fundet sted i tilstrækkelig grad, og disciplen må ufortøvet fortsætte sin positive programmering og arbejde med sin åndelige vilje, der bør bortbrænde alle de gamle, uhensigtsmæssige mønstre, der hindrer ham i at være den åndelige person, han ønsker at blive.
Ofte vil sensitive disciple opleve, hvordan kontakten med den pulserende verden udløser hans gamle stress-faktor, og det mindste lille uheld kan derefter sætte en imperilinfektion i gang, som udløser alle de gamle
	175
	174	- - - - - - - - - - -
~'1
Tilsyneladende er det nemmest at være uansvarlig, i hvert fald for personligheden, og dog har den det slemt i sin iver efter at retfærdiggøre sig selv på andres bekostning. Mange timer kan forløbe i en negativ følelsestilstand, hvor tankerne kredser om det, der er sket. Når først blændværket og illusionerne har indfundet sig, kan ingen se klart. På dette stadium har disciplen totalt glernt sin åndelige vilje. Hvor blev den af? Selv den mindste bagatel kan få alle disse vanvittige, gamle
mønstre sat i gang igen. Hvornår har disciplen fået nok hvornår indser han, at det er ham og kun ham, der kan
ændre det?
~oget afdet, han glemmer i sin omtågede tilstand, er,
at når irritationen breder sig i ham og får ham til at udspy negative tanker, følelser, ord og handlinger, da er han bestemt ikke harmløs. For en discipel, der burde vide, er den karmiske følgevirkning langt mere alvorlig, end den er for det såkaldt almindelige menneske. Vort
ansvar gælder alt, jeg gentager a/4 hvad vi forårsager, og når først imperilen er sat i gang, breder den sig som en løb eild. Derfor er den så farlig. Den kan brede sig som en steppebrand på få sekunder og smitte talrige mennesker, som uforskyldt smitter videre. Men hvem er synderen? Hvem forårsagede den omfattende virkning?
Disciple tager sig ofte deres ansvar utrolig let, fordi de dybest set ikke forstår, hvor minutiøst de må stå til regnskab. Selv om de har læst og studeret, er det, som om de universelle love kun gælder de andre og ikke dem selv. De er ind imellem ret hovedrystende ude af trit med det, de prædiker for andre, men det fritager dem så sandelig ikke for ansvar. Forstår de det ikke nu, vil de komme til det senere. Alle regninger må altid betales, før eller senere. Alle disciple burde erkende dette, men i deres frelste egoisme tror de sig undtaget fra loven og indser ikke, hvad de forårsager af skade på andre, før det er for sent, og skaden er anrettet.
Hvornår lærer disciple at tage ansvar øjeblikkeligt?
Vi	lærer ved at fejle og derefter erkende. Men når vi bestandig gør de samme fejl og bestandig gør de samme erkendelser, er der noget, der er rivende forkert. Da er vi ikke harmløse, vi skader andre, og vi burde vide, hvad det indebærer. Ingen af vore undskyldninger duer mere. De første mange gange kunne vi undsky~e os trods vor viden, men den regning, vi udsteder til os selv, bliver stedse større og større, og ustandselig løber der renter på, fordi det, vi forårsagede, har varige følge-virkninger for andre, som vi ikke tog hensyn til i vor iver efter at undslippe ansvaret nok en gang.
Før der er ro i vort indre hus, bliver der ikke ro i vore ydre huse. Før der er varme, medfølelse og forståelse i vort indre hjerte, kan vi hverken udstråle eller forvente at modtage disse egenskaber fra andre. Før vi skaber varig fred i vort eget indre, kan vi ikke skabe fred omkring os - hverken i den nære verden eller i den store verden. Tænk over dette!

	176	177
4'
44.	Antalikaranaen viser vej til den åndelige vilje
Når disciplens kanal har nået en rimelig konsta~t renhed, bliver han meget brugbar for os. Først da er han for alvor parat til at påtage sig større tjenesteopgaver, som virkelig kan vise sig nyttige og værdifulde. Discipletis liv har længe været centreret om at gøre sig nyttig i det store arbejde, men først nu drejer næsten alt i disciplens liv sig om tjeneste. Først nu forstår han, at dette er vigtigst af alt.
At være sjælsstyret vil sige, at antahkaranaen er åbeti, og at sjælen styrer. Den har selvsagt kun mulighed for at styre, så længe kanalen holdes åben. Hvis personligheden ikke er tilstrækkeligt integreret, eller hvis den åndelige vilje ikke er erkendt i tilfredsstillende grad, da vil vor indre forbindelse hurtigt lukkes af uheldige følelser eller tanker. Når blændværket eller illusionerne hersker, kan sjælen ikke styre. Derfor bliver et stykke tjeneste-arbejde på dette stadium oftest ikke af særlig høj karat, selv om disciplen i sine sjælsstyrede perioder kan brænde efter at være til nytte.
Det, disciplen nøje må holde sig for øje, er den uophørlige kontakt til sjælen. Han og kun han er ansvarlig for, at kanalen altid er åben, om det så er blot den tyndeste forbindelse, da er den dog åben, og sjælen kan gøre sin indflydelse gældende. I overgangsfasen inden 2. indvielse vil denne mærkbare forandring ske med disciplen. Han er så koncentreret på den stadige kontakt med sin sjæl, at han altid beholder et minimum af kanalen åben, også selv om han i en periode er omtåget af blændværket. På grund af dette tynde bindeled vil han derfor kunne modtage sjælens instruktioner og se, at han er omtåget, hvilket vil hjælpe ham til at frigøre sig fra tågen, så han igen kan se klart.

178
Derved kan han nå til en erkendelse afblændværkets. natur, som kun kan erhverves af den., der både befinder sig i det og er fri af det. Sjælskontakten alene sikrer denne discipel mulighed for at forstå naturen af sine følelser og begær. Han ser og erkender, at specielt hans følelsesnatur er så selvcentreret, at han mister det store ovetblik og lader sig rive med på personlighedens vildsomme veje, men han ser det kun, fordi den svage kontakt med sjælen giver ham mulighed for at se og erkende det. Dette er hans vendepunkt. Fra detté øjeblik går hans udvikling fremad med rivende hasi, for førs't nu begynder han at g'ennemskue sine egne forsvarsmékanismer og uansvarlige attituder.
Det næste vendepunkt indtræffer, når han erkender sin åndelige flammes stærke og bortbrændénde natur. Længe har disciplen kendt til sin åndelige vilje, men uden at bruge den nævneværdigt. Den har været for fjern og woretisk for ham. Et begreb, snarere end en levende realitet. Men når han først er blevet i stand til at holde sin kanal åben, så sjælskontakten altid er til stede, om end til tider i meget små doser, da opdager han for første gang, hvori blændværket består. Han ser, at han har bevæget s'ig rundt i sin egen skov uden at kunne se skoven fÉ)r bare træer. Den tynde sjælskontakt vi~ser ham nu dén smalle stribe lys, der fører ud af skoven og højere op ad bjerget, og så' snart følelsernes'blændværk er erkendt, bliver stien op gennem skoven mere lysende, fordi sjælskontakten øges.
Dette giver ham mulighed for at se sin åndelige viljes flamme pa 'toppen af bjerget. Først da går det op for ham, at dette bjerg er hans eget, at denne skov, som h~a.n befinder sig i, også er hans egen, som han skal kæmpe sig ud'af, så han kan se klart. Samtidig giver det ham en intens lykkefølelse at se él'ler snarere ane sin brændende flamme på toppen. Han ved, at denne flamme er noget særligt, at den reptæsenterer hans egen åndelige vilje, og at han mere og mere vil identificere sig med den. Den

'i-
179
drager ham, men endnu forstår han den i~ke. Dog -med sin voksende sjælskontakt - ved han, at ~en er hans fineste værktøj til at frigøre sig endeligt fra bl~ndværkets fav,n,
T'range'n i ham til at blive ét med dentye flamme vokser, og jo mere han tænker på den efleT prøver at visualisere den, jo stærkere bliver han, og j~ m~re styr får han'på sin personlighed. Den dag, sjæ~n ~visker ham i øret, at han er denne flamme, og at lia~ ka~ bruge den til at bortbrænde uhensigtsmæssige ~ider af sin persqnlighed, bliver han tøvende over for dett:e ufattelige budskab. Endnu fatter han ikke, at han i sin ~dr~stning har et så form, idabelt stykke værktøj, og ~t han bare behøver at bruge det for at komme videre på sin udviklingsvej.
I'så lange tider har hans personlighed vætinet ham til at tro, at hjælpen, altid skulle komme udefra, meri at han selv skulle kunne f~ den indefra? Nej', det er for ufatteligt. Og dog ved han jo, hvor megen hj~lp han allerede har fået fra sin egen sjæl. Sk~lle, det være muligt? Længe vægrer han' sig v'éd at tro det og ved at lytt,e til sjælens forslag om straks at gå i gang og benytte det ædle værktøj. Men en skønne dag, da han befinder sig i en alvorlig, følelsesmæssig krise, husker ha~ alligevel sjælens ord. Han aner den fjerne flamrne På toppen af bjerget og bønfalder den om at bortbrætide de negative følelser, der 'suger ham nedad i bl~ndværkets mørke, og det forunderlige sker:
En styrke og kraft, han ikke havde troet mulig, gennemstrømmer ham og brænder de uheldige følelser bort pa: den mest fantastiske måde, og alt, der efterlades, er lys og ro, en velsignet ro. Dette er næsten ikke til at fatte. Disciplen, er ly' kkelig og beslutter sig for fremover at benytte dette e,,ventyrlige, indre redskab til at fjerne alt det, der i fremtiden vil kunne lægge ham hindringer i vejen for at nå toppen af sit bjerg.
Hans store pr9\?lem består blot i, at han næste ga,ng,
han omtåges, glemmer alt om sin åndeligé vilje, fordi hans gamle forsvarsmekanismer er så fast indprogrammeret, at de omgående træ'4er til. Så i starten er det kun 'i de finere omtågelsestilstande, at han via sin sjæls'forbindelse erindrer, at han har adgang t'il at'benytte denne formiaable 'mulighed for ,hu'rtig't at .gøre sig ,fri af tågernes fang' arme. Men jo hyp~pigere han oplevér dens stærke effekt, jo mere indprogrammerer han nye mønstre, s'åledes' at denne stærke flamme på et tidspunkt bliver 'hans kæreste fdrbundsfælle.
Før'st eftér '.2. indvielse gør Éan sig klart, at denne flamme repræsenterer hans å'nds.stedsé br,ændendé lys, først da bliver han ét 'med sit lys; først' da er han lyset.

-	~18~
180
45. Mnneskets højere og lavere principper
Vejen oP til toppen er kort og direkte, når disciplen endelig h~r lært at bruge sin åndeligé vilje. Først når den er forankret, tager han for alvor ansvar og undlader at flygte fra ~nsvaret, som han så ofte tidligere har gjort. Lysende klart ser han nu vejen mod målet, det foreløbige mål.
Omsider står det klart for disciplen, at både den åndelige fla~mme og sjælen skal styre. Den åndelige vilje er den oyerordnede faktor, der nøje stemmer overens med d~n ~uddommelige Vilje. Den er ildkraften, der fjerner det negative, om han ønsker det, og tilfører discipl~n det fornødne mod og den kraft og styrke, han har nødig for at konfronteres med personlighedens dybe, ~lirnede uhyrligheder. Men sjælen er i sandhed også nødvendig. Den,er mægleren, tænkeren, bindeleddet mellem ånden og personligheden. Den er det foreløbigt guddommelige og afspejler den åndelige vilje, kærlighed og intelligens. Derfor er den så nødvendigt et kontaktled for at komme yidere, fordi ånden endnu er for fjernt et begreb.
Mennesket er opbygget efter tredelingens princip. Handlitigen har sit fysiske legeme, følelsen har sit astrallegenie, tanken har s,it mentallegeme. Tilsammen udgør de den faktor, vi kalder personligheden, som er trefoldig, selv om den også kan betragtes som firfoldig, idet det fysiske legeme har en æterisk genpart, som også er en del af personligheden.
Men~eskets ånd er opdelt efter samme princip, nemlig vilje, k~rlighed og intelligens. Disse tre aspekter afspejler sig i det, vi kalder den højere triade, som igen afspejler sig i sjælen, som igen afspejler sig i personligheden.

46.Disciplens fristelse
før lotusbiomsten åbner sig
Når 3. indvielse nærmer sig, sker forboringen inde i disciplens hoved til den store bevidsthedsudvidelse. Alt i ham stråler mere og mere af lys på dette stadium, og hans kontakt med den åndelige flamme øges betragteligt. Roen har indfundet sig i ham næsten, kontinuerligt, og sjælskontakten er konstant. Endnu kan illusionerne indhylle ham, men i kortere og kortere tid. Hans mentallegeme er så velfungerende og rimeligt integreret, at han lynhurtigt opdager de fine s'kyer, får 's' et på dem og bearbejdet dem.
Roen og pers9nlighedsintegrationen er hans vigtigste opgaver nu. Før hans personlighed er et afrundet hele, sker den store indvielse ikke. Allerede nu har hans bevidsthed løftet sig op over det bjerg, som han længe har vidst var hans. Han er blevet bevidst om sit større bjerg, som strækker sig uden om roden af det gamle bjerg og langt op over. På toppen af dette bjerg afsløres hans nye symbol: Lotusblomsten. Han ved, at denne lotusblomst repræsenterer hans tusindbladede lotus, nemlig kronechakraet, s9m snart skal udfolde sig i al sin pragt.
Alt i ham forberedes til denne indvielse, som egentlig er den første virkelige indvielse. Først her har sjælen for alvor sejret.
I sin forberedelsesfase bliver disciplen uophørligt testet på alle områder. På dette stadium har han en vældig udstrålende effekt på andre, hvilket medfører en stor tilbedelse. Kån han tåle denne tilbedelse? Nærer den hans stolthed, hans hovmod? Mange projektioner bliver rettet mod ham. Kan han bære disse negative udfald? Bevarer han sindsroen, uanset om han bliver udsat for ros eller ris?
1
	- 184	185
Mere og mere bliver han bevidst om, at hans udstråling nu er så kraftig, at alle reagerer stærkt - enten positivt eller negativt. Mange konflikter opstår i kølvandet p'å hans medmenneskers op- og nedture i forhold til ham. Bærer han dem med sjælsstyrke og visdom? Det er en prøvelse'ns tid fqr ham på en ganske an~den måd~ end tiden før 2. indvielse, der mest drejede sig om hans ansvar lige beherskelse af følelser og begær.
Selv om hån ikke ønsker magt, ejer han den i kraft af sin store bevidsthed og magnetiske påvirkning af andre. Han må nu indse, at han besidder denne magt, og han må lære at administrere den med visdom. Allerede nu må han søge ud ovet sit sjælspotentiale for at erhverve tilstrækkelig åndelig indsigt, og han ved, at han allerede gennem længere tid har k,ontaktet sin højere triade, som er åndens, monadéns, direkte afspejling. Jo mere han formår at kontakte denne flammende ånds kraft, jo mere vidtfavnende bliver hans sjæl, så han i sandhed følger den guddommelige vilje, kærlighed og intelligens.
De åndelige, menneskelige og sociale krav til ham er blevet væsentligt skærpet. Han kah ikke mere gemme sig i mængden. Mennesker vil opsøge ham, behøve harn, bede om hans råd, fascineres af ham, tage stilling til ham; forblændes af ham, forelske sig i ham, føle sig frastødt af ham, kritisere ham, hade ham. Uanset hvilke fø'lelser andre vil lægge for dagen over for ham~ er det hans opgave og'prøvelse altid at bevare sin sindsro, altid at udstråle kærlighed, visdom og åndelig intelligens og altid at levé i overensstemmelse med den guddommelige vilje pg, plan.
Mange disciple kan på dette stadium blive lidt forlegne ved den nye bevidsthed om, at de rent faktisk, besidder "'så megen magt. De kan følé' sig ydmyge og foru'roligede over al't det ansvar, détt'e indebærer. I sandhed: Med magt følget ansvår. Dette er den store frist~se i ørkenen. Hvis disciplén smigres åg føler blot den mindste antydning'' afhovrn6d, kan ilrusionerne lynhurtigt' få hovmodet
til at blomstre, og da er ydmygheden, som et den vigtigste følgesvend ved den store indvielse, forsv~ndet. Uden ydmyghed - ingen indvielse. Hovmodet vil Stimulere selviskheden, og magtmisbrug vil blive følg~n, Et meget farligt magtmisbrug, fordi disciplen har 5~ stor indflydelse på sine medmennesker, at han meget let kan manipulere med dem.
Påvirker han sine medmennesker i lettere grad i lysets tjeneste, er det en hjælp for dem, men en grov manipulation med selviske motiver vil uvægerligt føre til et dybt fald. Så tæt på den himmelske port, og dog kan fristelsen være for stor og faldet endnu større. Dette bliver en del disciples lod, fordi deres årvågenh~~ svækkes, fordi ydmygheden ikke konstant er til stede, og fordi stolthed, hovmod og forfængelighed endnu ikke er besejret. Sådanne disciple indhylles i den grad i illusioner, der vokser og vokser, så de slet ikke Ser og fatter, at de bevæger sig længere og længere ~d på skråplanet, ud over afgrunden.
Sjælskontakten er næsten afbrudt, men den magnetiske udstråling vedvarer, så disciplen kan således trække mange mennesker med sig i sit dybe, karmiske fald, som han senere må bruge mange inkarnationer på at genoprette.
Disse subtile prøvelser er i allerhøjeste grad nødvendige inden 3. indvielse. Som sand indviet må man være 100 procent stærk i lysets tjeneste. Alt hos den indviede må være totalt lydigt over for de universelle love og den guddommelige vilje, og ydmygheden over for dette guddommelige univers må ligeledes være fuldstændig
Forboringerne i disciplens hoved kan således'vise sig at blive brugt til ganske andre formål end tje~e5~~ for lyset, men det må tilføjes, at dette hører til ~ på dette udviklingsstadium.
Langt de fleste disciple er ydmyge, besk~dne og inderligt stræb ende i deres hengivne ønske 0~at tjene lysets kræfter. Når undtagelserne nævnes her, ~ det

	1'86	187
som en advarsel til alle disciple om i tide at afvikle alle negative, mentale tilbøjeligheder, som dybest set er de farligste og mest hindrende for disciplens åndelige vækst.
I tiden lige før 3. indvielse vil alle disciple blive sig deres voksende lys og udstråling bevidst. Lyset øges, fordi legemerne renses og forædles, fordi bevidstheden vokser, og fordi disciplens åndelige identifikation styrkes. Samtidig vil integrationen af personlighedslegemerne bevirke, at den samlede force bliver langt mere målrettet og derfor stærkere. Disciplens evne til at slå igennem kan blive fantastisk stor, når han anvender sit åndelige potentiale som kraftdynamo bag sine ædle motiver om at tjene sine medmennesker. Han bruger sin magt bevidst og konstruktivt og er en meget nyttig kanal for os i det forenede lysarbejde.
Tiden er nu nær forestående, da hans iboende slange-kraft vil udløse det kosmiske lys i hans hoved. Da indtræffer det åndelige bryllup, og den store indvielse vil finde sted.
47. Irritation
vor åndelige læremester
		 Disciplen begynder at blive bevidst om den hellige
		gral, når han nærmer sig Porten. Han aner, at denne gral
		er hans, vil blive hans, jo længere han når i sin udvikling.
		Fordi den er lig helheden, er den hel-lig. Selv vil han også
		blive helheden, og da vil den blive hans. Allerede på
		dette stadium er han en gralsridder. Det, der forhindrer
		ham i at få kontakt med gralen, er hans tunge person
		lighed, som han til stadighed slås med.
		 Hv'er gang, han har nået en ny erkendelse, er han
		meget velfornøjet med sig selv, synes han nu er vældig
		sjælsstyret, men hvis den mindste ting vælter ham,
		griber han til sine gamle mekanismer, på t'rods af at han
		havde lovet sig'selv aldrig mere at be' nytte disse tåbelige
		forsvar. Den dybeste og værste mekanisme er flugten
		fra det egentlige ansvar.
		 Når disciplen har været nede at kigge på dette
		rodpro'blem, væmmes han ved sig selv og når igennem
		en vældig erkendelse, hvor han højtideligt aflægger
		løfte om, at han aldrig mere vil flygte fra sit ansvar. På
		dette tidspunkt er han ikke opmærksom på, at så snart
		han har aflagt et sådant løfte, bliver man prøvet på
		soliditeten i det. Hvor dyb er den indvundne erkendelse?
		Har disciplen for alvor erkendt og forstået? Har han
		fjernet den gamle prQgrammering ved at inkorporere
		en ny?
		 De første prøver, disciplen bliver udsat for, er af
		meget subtil art. Derfor gennemskuer han dem ikke.
		Endnu tror han, at ansvar kun drejer sig om store,
		alvorlige, voldsomme ting og situationer. Men oftest
		består prøven i en tilsyneladende enkel, lille hverdags
		situation. Den discipel; der gang på gang er flygtet fra sit
		store ansvar, regner ikke den lille situation for noget
	188	                                                                                            189
særligt, og han tager slet ikke notits af den i forbindelse med sit eget ansvar. Til det ulidelige gentager han sin gamle flugtmekanisme fra sit eget ansvar, og han erkender ikke bevidst, at det er hans ansvar. øjeblikkelig skubber han den lille situation over på den nærmeste person og lader sin ”retfærdige harme“ gå ud over vedkommende, for det er jo tåbeligt at tro, at en sådan lille ting har noget at gøre med hans ansvar.
Tågerne har nu indhyllet ham helt og aldeles. Selvretfærdig lader han imperilen vælde ud over den anden, som jo naturligvis har ansvaret. Et ansvar skal jo altid placeres, og da han ved, at det i hvert fald ikke er hans bord, må det jo nødvendigvis være den andens. Hvad han ikke ser i sin omtågede tilstand er, at der må ligge noget dybere bag, siden han fyldes med imperil.
Dette burde alle disciple skrive sig bag øret. Irritation er vor store, åndelige læremester. Så snart vi er angrebet, må vi feje for vor egen dør og spørge os selv hvorfor. Hvorfor er jeg irriteret nu? Kunne det skyldes, at min sjæl ved, at her er noget, jeg skal tage ansvar for, men som min personlighed er programmeret til at skubbe fra sig? Før disciplen griber alle disse muligheder for selvudvikling, som imperilen giver os som en enestående chance, sker der ikke megen udvikling. Langt hen ad vejen vil de fleste disciple slavisk følge det gamle mønster, der siger:Jeg er irriteret, altså må det være den andens skyld. Hvorefter han selvretfærdigt gentager alle sine gamle mekanismer for at undgå at påtage sig dette ansvar.
Tilsyneladende er det allervanskeligst at påtage sig det lillebitte ansvar. Det er da så lille, så det kan umuligt være mit. Vi kan lære hurtigt at aflæse graden af vort ansvar på vor irritation. Enhver irritation viser os, at vi ikke er skyldfri. At den anden begynder imperilen, fritager os ikke for ansvar. Det viser blot, at den anden også har et ansvar, der skal tages. To personer eller flere kan godt være ansvarlige for den samme situation.
Irritationen fortsætter med at være vor læremester helt op til 3. indvielse. Om dog blot disciple k~nne forstå, hvad vi skal lære af den. Når som helst den dukker op, burde en alarmklokke ringe i disciplens indre og minde ham om, at der er noget, han ikke har taget ansvar for. Hvis han havde, ville han ikke lade sig smitte eller selv fostre imperilen. For den rene er alting rent. Grib dog denne chance, kære venner, og brug den som en kærkommen anledning til at se på jer selv. I har hårdt brug for hver lille anledning til opmærksornt at studere alle disse forskelligartede flugtmekanismer fra det stygge, stygge ansvar.
Den hellige gral forsvinder, så snart imperilen breder sig. Den ses og opleves kun, når disciplen i rimelig grad er en del af helheden. Man gribes aldrig af irritation, når man er sjælsstyret og dermed føler sig ét med helheden. Men da den totale sjælsbevidsthed først indtræder ved 3, indvielse, er der mange muligheder for at disciplinere sin personlighed inden da. Først og fremmest må disciplen erkende, at sådan forholder det sig, og hvad enten han forsøger at undslippe ansvaret følelsesmæssigt eller mentalt, er der tale om en flugt, som ikke passer sig for en ansvarlig discipel på indvielsesvejen.
Om han kunne fokusere lidt mere på den hellige gral som det store mål forude, ville antahkaranaen være ren og farbar for hans åndelige stræben og forståelse, og hvis han da mærkede den mindste antydning afimperil, ville han øjeblikkelig vide, at her var der et område, hvor han straks burde tage ansvar. Med sin åbne kanal ville han hurtigt få øje på det lillebitte ansvar, ville påtage sig det med det samme, hvorefter al imperil ville forsvinde. Desværre lærer disciple ofte først dette på de sidste stadier før 3. indvielse. Egentlig er dette temmelig tåbeligt, når man betænker, hvor mange ubehageligheder disciplen kunne skåne sig selv og andre for, hvis han brugte sin egen imperil som barometer.
For alle disciple er det store grundproblem: Ansvarlig-

	190	191
hed. Den er vitterlig så problematisk, at de fleste får kraftigt ubehag, når dette ord nævnes. Modviljen er også et symptom på, at man selv er uansvarlig. Alle negative følelser, der opstår i én selv, bør straks få én til opmærksomt at se, at her har man en blokering. I stedet kører vore gamle mønstre af sted med os, så ubehaget ved vore negative følelser eller tanker overbeviser os om, at det er de mennesker, der nævner disse ubehagelige ting, der er noget i vejen med. Vi projicerer vort eget dybe ubehag over på de pågældende og får placeret skylden og ansvaret dér. Meget bekvemt for personligheden, men tåbeligt - set fra sjælens standpunkt.
Helheden er væk, gralen er væk, antahkaranaen er tilsmudset. Forstå, erkend og start så en ny, positiv programmering, der gør jer evigt årvågne over for ethvert ansvar, der er jeres, stort såvel som lille. Så enkelt er det, så mange inkarnationer ville kunne spares, om disciple forstod dette.

48. Igennem angreb til udfoldelsen af lotusbiomsten
Disciplen, der nærmer sig 3. indvielse, er udsat for mange angreb og beskyldninger og må ruste sig og stå fast. Dette er en del af prøvelserne i ørkenen. Ved at blive udsat for bagtalelse, sladder, kritik og beskyldninger afmangeartet natur bliver han langsomt så stærk, at han kan tåle det pres, som det er at blive en sand indviet.
For de fleste disciple er dette en utrolig hård fase. Det er svært at se på, at vennerne en efter en falder fra, at der kommer bagholdsangreb - endog fra de mennesker, der burde bakke én op - og at der manipuleres groft for at anfægte disciplens pålidelighed og ansvarlighed. Det vigtigste, som disciplen må holde sig for øje under hele denne procedure, er, at han bevarer sindsroen og ligevægten, og at antahkaranaen konstant er ren og åben, så sjælens og åndens rene kraft kan strømme igennem.
Ofte kommer de værste af angrebene fra såkaldt åndelige mennesker, der burde vide bedre, men som slet ikke har forstået eller bearbejdet deres egen astrale natur. Dette er mest bedrøveligt for dem selv, for de kommer senere til at betale regningen for det, de gør. Det er ikke bedrøveligt for disciplen, selv om det er hårdt på det personlige plan. Ved at kunne stå distancen og bevare den indre ro, uanset hvor højt bølgerne går udenfor, vil han kunne bestå en af de værste prøvelser, som han præsenteres for op til denne indvielse.
Den indre ro og kontakten med Mesteren eller vejlederen vil stabilisere den indre sikkerhed, som sjælen allerede har forsynet ham med. Med sin veludviklede hjertevarme og tolerance vil han forstå, at disse mennesker nødvendigvis må.handle, som de gør. Han vil også forstå, at han selv engang har gjort præcist det samme,

	192	193
---- -----------------------
således at han nu høster, hvad han dengang såede. På denne måde vil den vældige modstand fra den ydre verden udvikle og ruste ham til endnu større opgaver.
Ved at hvile i sin sjælsbevidsthed ved han, at han gør det rigtige, når han mærker den indre styrke og kraft i sig, der viser ham, at dette er i overensstemmelse med den guddommelige vilje. Han mærker også den altomsluttende kærlighed, der får ham til at bære og tåle alt, fordi kærlighedens styrke gennemstrømmer ham. Endelig ved han via sit åndelige intelligensprincip, at han har handlet klogt og ansvarligt, og at bagvaskelserne og intrigerne skyldes, at de andre er så fyldt med deres eget blændværk, at de derfor ikke ser klart.
Denne indre opbakning på alle fronter hjælper ham til at stabilisere den ydre ro og forståelse. Mange vil prøve at presse ham, at anvende magtmetoder for at få ham fra det rette, men han viger ikke fra den kurs, som han ved er den rigtige, åndelige kurs. Presset kan til tider være vanskeligt og hårdt fra den ydre verden, som sender ham så mange negative tanker og følelser, at han næsten går i knæ. Da må han øjeblikkeligt genetablere sin åbne kanal og bede om beskyttelse. Men så længe han bevarer sindsroen, er han beskyttet. Det værste, han kan gøre i den situation, er at genoptage fortidens retfærdiggørelses-mekanismer, som stimulerer hans lavere astrale partikler, således at han for alvor bliver modtagelig for negativ indflydelse.
Bestandig må han være klar over, at han lever i dualitetens verden, hvor lysets og mørkets kræfter kæmper indbyrdes. Dette er årsagen til menneskets hurtige, åndelige vækst set fra et højere synspunkt. Yngre sjæle udvikler sig ved at udføre mørkets gerninger. Selv disciple udvikler sig ved at lytte til det negative i stedet for til det positive. ”Thi det gode, som jeg vil, det gør jeg ikke, men det onde, som jeg ikke vil, det gør jeg.“ Således skriver Paulus, og dette er alle menneskers udviklings-lod før Lysets Vej og et langt stykke hen ad
indvielsesvej en.
Som altid er det ansvarligheden, der afgør, hvor hurtigt udviklingen går. Disciple tror generelt, at de er meget ansvarlige. Dette er for det meste blændværk indtil 2. indvielse. Først da begynder det for alvor at gå op for disciplen, hvor forblændet han har været, og hvor utrolig mange ting han aldrig har taget ansvar for. Efter 2. indvielse ser han klart, hvor åndeligt uansvarlig han har været i alle sine menneskelige inkarnationer, og selv da kan han indhylles i illusionernes fine tåger, der i korte øjeblikke får ham til at gentage de gamle undvigelsesmønstre, der gik ud på at slippe for ansvaret ved at finde en egnet syndebuk.
Disciplen på vej mod 3. indvielse er en sådan passende syndebuk. På dette stadium gør han sig kraftigt bemærket. Ofte er han i en lederposition, han har indflydelse, han har en vældig udstråling, han kan målrette sine sjælsenergier og manipulere åndeligt, så helheden trives bedst, og han udstråler en magnetisme, der er så stærk, at den vælter de disciple, der har for meget mørke i sig.
Kort sagt: Han er et værdigt mål for yngre disciples projektioner. Han er for stærk på for strålende en måde. Dette giver ham en magtposition, der overskygger enhver magt, som en hvilken som helst personlighed måtte ønske at have. Derfor er han en ubehagelig forhindring, som helst skal udryddes. Derfor bliver han skydeskive for astralt frustrerede disciple, som ville ønske, at de selv kunne præstere det, han kan, og da de ikke kan det, kan de i hvert fald bag hans ryg lave sladderkampagner imod ham og derved skade ham. Hvad de ikke ser er, at de derved kun skader sig selv.
Holder disciplen sig roligt oprejst under alle disse storme, består han denne store prøve, der udvider hans bevidsthed ganske betragteligt. Men perioden kan meget vel blive lang, og afhængig af hans egen gamle, karmiske regning på det punkt kan bagvaskelsen nå sådanne højder og dybder, at han må forlade alle gamle sammen-

	194	195
hænge, måske forlade hus og hjem, måske stå ensom og forladt, fordi alle tror på rygterne og vender ham ryggen. Da må han for alvor finde roen, sikkerheden og trygheden inde i sig selv, da skal disse kvaliteter for alvor stå deres prøve.
Mere og mere nærmer han sig sin egen lotusblomst, og snart vil han blive ét med den. Den indre belønning vil langt overgå den ydre skændsel. Hans åndelige krone vil åbne sig og give ham tifold igen, hvad han har mistet i personlighedernes verden. Da vil han se og forstå, at alt er såre godt.
Vi	er alle hinandens slibesten, vi er alle hinandens karmiske redskaber, men hele tiden må vi tage åndeligt ansvar for hver en tanke, vi tænker, for hver en følelse, vi føler, for hver en handling, vi udfører, for hvert ord, vi udtaler. Længe har disciplen vidst dette i teorien, nu forstår han det i praksis, og med sin hjertevarme, indre forståelse kan han med lethed tilgive sine såkaldte fjender, fordi de har givet ham så vældige erkendelsesmuligheder, og fordi han nu forstår, at de ikke forstår endnu.
Rank og med sindsro kan disciplen da gå i gang med endnu større prøvelser, som bliver lettere og lettere, fordi sjælen styrer kraftigere og stærkere for hver prøve, der bestås.

49. Kærlighedens og
barmhjertighedens ansvar
Balancen i disciplens måde at håndtere sin ansvarlig hed på er uhyre vigtig. Gang på gang vælter hele han5 personlighed, når han undslår sig for dette ansvar. JO mere han bliver konfronteret med sit ansvar, jo mere opmærksom bliver han på det. Men den teoretiske opmærksomhed er ikke nok, ansvarligheden skal føle5 indefra, og det sker kun, når kærligheden er til stede
Dette er den store, vigtige faktor ved al ansvarlighed~ som jeg med vilje først nævner nu, og som jeg beder jer være meget agtpågivende overfor. I har haft rigeligt at se til med hensyn til blot at tage det teoretiske ansva~' og det er fint og godt, når I kan tage det, men det er kn~~ fra nok. Hver gang I har forårsaget noget, ved I nu, at må tage ansvar for det. Men har I tænkt over, at det, I ha~ været årsag til, kan få følger for jeres åffer?
Uanset hvad I har udløst hos et medmenneske, vil d~k få følger for dette menneske, og også disse eftervir~~ ninger er I ansvarlige for. Den normale reaktion vil n'\ være, at I trækker jer tilbage og tænker, at nu kan ~ være nok. Sandsynligvis er alle jeres gamle forsvarsme~ kanismer allerede trådt i funktion, og personlighede~ er i fuld gang med at undskylde sig, med at retV~ modangreb mod det stakkels offer, som har lidt rne~~ end nok allerede, og I er sikkert også i færd med ~ retfærdiggøre jeres handlemåde og brygge en sandsynl$'~ historie sammen, der fritager jer for skyld, så I bekvet~~~ får lagt ansvaret over på offeret.
Hvis dette kan ske, er der ingen kærlighed hos jer, men selviskhed af en sådan karat, at det er
uværdigt for en discipel. Det nytter ikke, at I ~ I kan lægge bogen til side og nægte at læse mere, rne~ i morgen eller senere vil jeres sjæl alligevel have overt~1t

196
E
197

1':
jer til at fortsætte, så hvorfor ikke stoppe disse gamle, uværdige mekanismer én gang for alle her og nu?
Har I ikke kærlighed nok, vil selviskheden råde, og da vinder personligheden altid, dvs. de gamle programme~ ringer bliver hevet frem, skønt disciplen allerede havde kasseret dem; men personligheden har listigt sørget for, at de ikke er gemt alt for langt væk. Hvis I er tilstrækkelig trætte af fortsat at være årsag til alle disse tåbeligheder, som oven i købet går ud over jeres medmennesker, mål ændre kurs. Mange regninger venter jer allerede, fordi I endnu ikke har taget ansvar for følgerne af jeres første uansvarlighed, så hvis I én gang for alle vil ud af dette uføre, må I have viden nok til at finde ud af hvordan.
Kærlighed fostrer medfølelse, der gør det muligt at sætte sig i andres sted. Om disciplen ejer denne evne, vil han øjeblikkeligt kunne vide, hvordan hans medmenneske har det, og han vil vide, hvordan han bedst muligt skal håndtere situationen, således at han på bedste vis kan hjælpe sin næste. Men om disciplen ikke ejer den evne, hvad gør han da? Først må han gøre sig klart, at der er ingen genveje til at få indfølingsevne. Nogle er født med den, fordi de har arbejdet med at udvikle evnen i tidligere liv. Nogle ejer den ikke, fordi de ikke har tænkt over, at den var synderlig vigtig.
Denne indstilling skyldes naturligvis, at disciplen endnu er alt for selvisk, for så længe han kun er virkelig bekymret for sig selv og sit eget velbefindende, er det ham ligegyldigt, at andre lider på grund af ham. Men når hans ansvarlighed så småt bliver vakt, dæmrer noget i ham om medfølelse, eller andre fortæller ham, at han ikke ejer medlidenhed. Til at begynde med slår han det selvfølgelig hen som en tåbelighed, for det siger sig selv, at han har medfølelse, hvis der ellers var noget at have medfølelse med. Adskillige inkarnationer kan forløbe på denne måde, uden at disciplen for alvor tager ansvar for sin manglende bartnhjertighed. Rent faktisk ved han slet ikke, hvad indlevelsesevne er. Men når det er
noget, man bør have, så har han det naturligvis.
På et tidspunkt bliver det meget magtpåliggende for ham at lære at tage ansvar på alle, jeg siger alle områder, og da vil begrebet medlidenhed og medfølelse dukke op. Hvad betyder disse ord for disciplen? Hvad betyder barmhjertighed? Jo bedre han bliver til at påtage sig sit ansvar, jo mere sættes der fokus på denne hans manglende indfølingsevne, og når det for alvor går op for ham, at følgevirkningerne af hans negative ansvar koster hatil dyre, karmiske regninger - hvoraf han straks bliver præsenteret for adskillige ganske hurtigt efter sin udåd
- ja, da må han erkende, at nu er det vist på tide at tilegne sig denne evne.
Dybest inde ved han nemlig, at ingen passerer Porten uden at være i besiddelse af barmhjertighed. Hvordan skulle vi kunne tage helhjertet ansvar uden at have medfølelse? Hans sjæl presser mere og mere på, og den manglende viden får ham til i stadig større grad at mærke sit store behov for at vide, hvori denne feminine dyd består. Enkelt er det: Kærlighed. Hvor kærligheden ikke er til stede, er der ingen medlidenhed. Den sande kærlighed forsvinder ikke, fordi man skal tage ansvar for en uret, man har begået. Den sande kærlighed vil ufortøvet tage ansvar for udåden, samtidig med at den omgående vil prøve at råde bod på udådens eftervirkninger. Hvordan kan offeret bedst muligt hjælpes? Disciplen med den sande kærlighed vil øjeblikkelig vide, hvornår han skal trøste, hvornår han skal pleje og passe, hvornår han skal sige de rette ord, der kan lindre på den rette måde, for kærlighed formår alt.
Den sande kærlighed udspringer af en dyb kærlighed til menneskets eget guddommelige væsen. Først når man har kontaktet det og virkelig erkendt det, kan man elske det. Men ofte har disciple et meget teoretisk forhold til begrebet kærlighed. De forveksler kærlighed med fysisk tiltrækning, eventuelt med følelsesmæssig eller mental tiltrækning, men dette er ikke sand kærlighed.

	198	199

Sand kærlighed er af buddhisk natur, og den forbindes udelukkende med hjertechakraet, som udstråler denne uselviske, medmenneskelige kærlighed, som i sig rummer medfølelsen og indlevelsesevnen.
Den eneste måde, disciplen kan tilegne sig denne sande kærlighed på, er ved at elske sin egen guddommelighed. Det lyder såre enkelt, men er det ikke. Mange disciple besidder en rneget uhensigtsmæssig programmering, der fortæller dem, at de selv ikke er noget værd, at de ikke duer osv. Disse mindreværdskomplekser samt mangel på selvtillid får dem til at blive sygeligt selvoptagne og fulde af selvynk, når de har gjort et andet menneske fortræd. Måske har de lært i første omgang at tage ansvar for, at de har gjort andre ondt, men så snart det er sket, glider de umærkeligt tilbage i deres gamle mønster, hvor de føler uvilje ved at tage mere end det teoretiske ansvar. Deres gamle flugtmekanismer fra følgevirkningerne af det, som de har forårsaget, bliver mindre og mindre effektive, og hvis kærligheden ikke er til stede, glider de over i selvynk.
Når disciplen er kommet op af dette tåbelige, gamle hul, kan han forhåbentlig indse, at det teoretiske ansvar ikke er nok. Det medmenneskelige ansvar må også tages. Dette er kærlighedens og barmhjertighedens ansvar. Han må tage rimeligt ansvar på alle områder, om han vil passere Porten, både fysisk, astralt, mentalt og kausalt, og han må forstå, at kun når kærlighedens kilde flyder i ham og fra ham kontinuerligt, elsker han sig selv og dermed enhver anden.
Først da er han sand kærlighed, først da kan han for alvor elske andre, først da kan han leve sig ind i andres genvordigheder, først da ved han, hvad medfølelse er. Kære brødre og søstre på Vejen, dette er utrolig vigtigt for jer at notere.

50. Den indre sindsro
Disciplenes utålmodighed er ofte deres egen største fjende. Uafbrudt har de så travlt, alting skal de nå i personlighedens verden. Det er udmærket, at de er ansvarlige, lovlydige borgere, og at de ønsker at svare enhver sit og overholde alle aftaler, men sætter de tid af til den indre pleje og udvikling? Evner de at stilne følelser og tanker i blot 15 minutter? Hvad er det, der haster sådan? Ustandselig skal de nå noget, de bliver stressede, de glemmer at være, de glemmer kontakten med deres indre væsen, med sjælen.
Hvis disciplen ønsker at nå bjergets top, må han hele tiden være målrettet, både i sit ydre og i sit indre. Indadtil skal han være sin sjælsbevidsthed. Han skal se Vejen op gennem det sidste stykke af skoven, videre op ad fjeldet og op mod den flammende top. Udadtil skal han stråle alt sit indre lys ud til sine medmennésker. Uanset hvad han beskæftiger sig med i sit daglige liv, i sin profession, skal han kunne bevare sin indre sindsro, som han lader stråle ud til den ydre verden som en hjertets velsignelse.
Dette er hans fornemste opgave, langt vigtigere end at have læst alverdens åndelige bøger. Viden er vigtig, men kærlighed i praksis er vigtigere. Husk altid dette. Uanset hvor I befinder jer i den ydre verdens pulserende og hektiske liv, må I have det indre billede af jeres urokkelige bjerg med den åndelige, brændende flamme, der stedse kendetegner jeres mål. Med det for øje i jeres indre, vil roen altid få jer til at handle ret i den ydre verden.
Om alle~disciple gjorde sig klart, hvor vigtig sindsro er, ville meget se anderledes ud. Roen stilner den fysiske krop, den stilner følelserne og gør det svært for dem at komme i oprør. Den stilner tankerne og giver et klart overblik - og vigtigst af alt: Roen bygger antahka

	200	201
ranaen op til den kausale verden og befordrer sjælskontakten. Denne bestandige kontakt er essentiel for disciplen. Når den er vedvarende, har han den ro, der får ham til at fungere som et åndeligt væsen i personlighedernes verden.
Derfor må enhver utålmodighed bemærkes øjeblikkelig af den årvågne discipel, som straks udsulter den ved at give næring til sin sindsro. Energi følger tanken, og når tanken kun beskæftiger sig med den indre sindsro, vil denne egenskab blive næret uophørligt, hvorved den vil blive stærkere, fordi den vedvarende får energi tilført.
At bevare sindsroen vil sige at have fuld tillid til sit eget indre potentiale. Alt for ofte glipper den fi~lde tillid. Disciplen fyldes let af tvivl, fordi personligheden stadig har for stærkt et tag i ham. Én gang for alle må disciplen beslutte sig til at have total tillid til sin egen indre kerne, først da besidder han den kontinuerlige sindsro, som er så nødvendig, om disciplen vil videre på Vejen.
Er sindsroen blevet hans ven og trofaste følgesvend, vil hans bjerg lyse af selvtillid, ro og guddommelighed. Ikke blot vil hans egen udvikling nu bevæge sig med stormskridt, men han vil udstråle disse egenskaber til sine omgivelser, som derved vil føle sig magnetisk tiltrukket af ham, fordi han udstråler det, de ubevidst selv søger. Disciplen må altså gøre sig rede til at repræsentere andre menneskers åndelige søgen.
Dette vil og bør naturligvis kun være noget midlertidigt. For så snart disciplen fatter sagens rette sammenhæng, vil han se, at de andres betagelse dybest set skyldes en fascination, som er forårsaget af de andres projektioner på ham, fordi de ikke selv har integreret deres egen guddommelige kerne. Disciplen bør nu intuitivt lede de andre til en forståelse af, at de selv rummer nøjagtig det samme guddommelige potentiale som han. Viden og oplysning må han give dem, samt megen kærlighed.

202
i
Jo mere det lykkes for ham at få dem til at se deres egne vidunderlige egenskaber, jo mere opdager &e samtidig kærligheden i sig selv    og med disciple~s hjælp - tW sig selv. Dette er en stor opgave for alte disciple i dag: Hjælp alle mennesker med at finde deres egen guddommelige sjæl, hjælp dem til den indre kærlighed, som da vil fylde dem, således at de kan være med til at fylde verden.
Hvis alle disciple vil arbejde på dette - sideløben~e med deres egen udvikling - vil Vejen for Kristi komn~e banes med en hurtighed, I ikke drømmer om. Alt er muligt, når kærligheden er til stede i tilstrækkelig grad. Da vil I blive lys for Flans lys, da vil I berede Vejen for Ham.
Når mange disciples bjerge lyser af kærlighed og sindsro, vil kærligheden brede sig i verden, og freden vil holde sit indtog. Da er tiden inde. Mærk jer dette.

********

se også 
https://www.martinus.me/side4.html