lydbog af bogen, 
 
"Efter Døden", som  er skrevet af Sadhu Sundar Singh. mer om ham aller sidst i disse lydfiler.
  
 1.  KAPITEL, LIVET OG DØDEN.   
Der  er  kun  en  kilde  til  liv,    et  uendeligt  og almægtigt liv,   hvis skaberkraft har skænket alle levende Ting livet. 
Alle  Skabninger  har  deres  Liv  i  denne  Livskilde,    Gud,    og  i  ham  vil  de  evigt  blive.  Denne  Livskilde  har 
frembragt utallige andre liv af forskelligt Væsen, og i hele denne udviklingsproces kommer Mennesket ind som 
et  Led  i  kæden,  skabt  i  Guds  eget  Billede,  for at det evigt kunne blive lykkeligt i samfund  med ham. Livet kan 
forandre Skikkelse, men det kan aldrig tilintetgøre, og skønt denne forandring fra en tilværelsesform til en anden 
kaldes "Død", betyder dette slet ikke, at Døden absolut afslutter Livet, eller at den skulde føje noget til eller tage 
noget fra Livet. Døden bringer simpelthen Livet over fra en tilværelsesform til en anden. Det, der forsvinder fra 
vor synskreds, er ikke dermed ophørt at være til. Det kommer atter til syne, men i en anden Form og Tilstand.  Aldrig i hele skabningen har der været noget, som er blevet fuldstændigt tilintetgjort eller kan blive det. Skaberen 
har nemlig aldrig skabt noget i den hensigt, at det skulle ødelægges. Havde det været hans vilje, ville han aldrig 
have  skabt  det.  Men  findes  der  i  det  skabte  intet,  der  er  bestemt  til  Tilintetgørelse,  hvorledes  skulle  da 
mennesket,  der  er  skabnings  krone  og  Guds  billede,  kunne  blive  til  intet?  Skulle  Gud  selv  kunne  ødelægge  sit 
eget billede? Skulle nogen anden skabning kunne gøre det? Umuligt! men dersom mennesket således ikke bliver 
til intet ved Døden, så melder øjeblikkeligt det spørgsmål sig : Hvor vil mennesket da eksistere efter døden, og i 
hvilken  tilstand  vil  det  befinde  sig?  Jeg  vil  forsøge  at  give  en  kort  forklaring herpå ud fra mine egne visionære 
oplevelser, skønt det er mig umuligt at skildre alt det, jeg i mine syner har set fra åndeverden. Thi jordisk sprog 
og billedtale kommer til kort, når de skal udtrykke den åndelige verdens ting, ja, selve forsøget på at omsætte den 
Herlighed, jeg der har skuet, i et almindeligt sprog, rummer næsten alle chancer for at ende i misforståelse. Jeg 
har  derfor  været  nødt  til  at  udelade  en  beskrivelse  af  alle  de  dybere  åndelige  oplevelser,  som  kun  vilde  kunne 
udtrykkes i et åndeligt sprog, og indskrænke mig til blot at medtage nogle få jævne oplevelser, der dog vil vise sig 
belærende  for  alle.  Og  da  enhver  af  os  før  eller  senere  skal  gå  ind  til  hin  usynlige  åndeverden,  kan  det  et  ikke 
være uden værdi for os til en vis grad at gøre os fortrolige med den.    
2. KAPITEL, HVAD SKER DER VED DØDEN?   En dag, da jeg bad i enrum, fandt jeg mig pludselig omgivet af en stor skare åndelige væsner. Ja, jeg må måske 
hellere  sige,  at  i  det  øjeblik  mine  åndelige  øjne  åbnedes  derfor,  fandt  jeg  mig  selv  på  knæ  blandt  et  betydeligt 
antal  hellige  og  engle.  Til  at  begynde  med  følte  jeg  mig  på  en  vis  måde  skamfuld over at se deres skinnede og 
herlige tilstand, sammenlignet med min egen, langt ringere beskaffenhed. Jeg blev dog øjeblikkelig beroliget ved 
den sympati og den kærlighed, der udgik fra dem.   Allerede tidligere havde jeg erfaret den fred, der følger med Guds nærværelse i mit liv, men samfundet med disse 
hellige tilførte mig ny og forunderlig fryd. Under vor samtale gav de mig svar på mine spørgsmål angående flere 
vanskelige  problemer,  som  jeg  ikke  kunne  klare.  Mine  første  spørgsmål  drejede  sig  om,  hvad  der  sker  i 
dødsøjeblikket,  og  hvorledes  sjælens  tilstand  er  efter  døden.  Jeg  udtalte:  "  vi  véd,  hvad  der  hænder  os  i 
tidsrummet mellem vor barndom og alderdom, men vi véd intet om, hvad der sker ved døden eller bag dødens 
porte. Virkeligt kendskab hertil kan kun de besidde, der er kommet over på den anden side af døden og er gået 
ind i åndeverden. kan I, "spurgte jeg, " give nogen oplysning om dette?"  En af de Hellige svarede hertil: "det er med døden som med søvnen, der er ingen smerte i selve overgangen fra 
liv  til  død,  undtagen  i  nogle  få  tilfælde,  hvor  det  da  skyldes  legemlig  sygdom  eller  bestemte  sjælelige  tilstande. 
Ligesom det udmattede menneske overvældes af den dybe søvn, således kommer dødssøvnen over mennesker.  For mange kommer døden så pludseligt, at det kun med yderste vanskelighed går op for dem, at de har forladt 
den materielle verden og er gået ind i åndernes verden. Forvirrede over at se de mange og skønne ting omkring 
sig indbilder  de sig, at de er kommet til et eller andet ukendt land eller fremmed by i den fysiske verden. Først 
efter  nærmere  belæring  indser  de,  at  deres  åndelige  legeme  er  forskelligt  fra  deres  tidligere  jordiske  legeme  og 
indrømmer  for  sig  selv,  at  de  i  virkeligheden  er  overflyttet  fra  den  materielle  verden  til  åndernes  verden.  En 
anden af de hellige gav følgende yderligere svar på mit spørgsmål: " Det almindelige er, at legemet gradvis taber 
følelsesevnen  ved  døden.  Det  føler  ingen  smerte,  men  overvældes  simpelthen  af  en  følelse  af  trang  til  søvn. 
Undertiden  forlader  sjælen  legemet,  medens  dette  er  uden  bevidsthed,  som  f.eks.  ved  en  meget  stor  legemlig 
svaghed eller efter ulykkestilfælde. I sådanne tilfælde vil de mennesker, der tidligere levede uden nogen tanke om 

eller forberedelse til at gå ind i åndeverden, blive umådelig forvirrede og være i stor nød ved således pludselig. at 
være blevet overflyttet til åndernes verden. De må derfor, i kortere eller længere tid, forblive i mellemtilstanden. 
De ånder, der befinder sig på disse lavere trin, plager ofte mennesker her på jorden, men de formår ikke at skade 
andre end dem, hvis sindstilstand er deres egen lig, de som af egen fri vilje lukker deres sjæle op for dem. Disse 
ånde  ånder  vilde,  ved  at  forene  sig  med  andre  onde  ånder,  kunne  forsage  usigelig  skade i verden, dersom ikke 
gud  alle  vegne  havde  beskikket  utallige  engle  til  beskyttelse for sit folk og sin skabning, så at hans folk altid er 
sikkert under hans beskyttelse. Onde ånder kan kun skade de med dem beslægtede naturer, og det endda kun i 
begrænset udstrækning. Vel kan de også plage de retfærdige, men kun med Guds tilladelse.  Til  tider  tillader  Gud  virkelig  satan  og  hans  engel  at  friste  og  forfølge  Guds  børn,  for  at  de  skal  komme  ud  af 
prøvelsen stærkere og bedre. Således handlede Gud, da han tillod Satan at forfølge sin tjener Job. Men en sådan 
prøvelse  er  for  den  troende  snarere  en  vinding  end  et  tab.  En  anden  af  de  hellige  tilføjede  som  svar  på  mit 
spørgsmål: "mange af dem, hvis liv ikke har været helliget Gud, bliver tilsyneladende bevidstløse, når de skal dø. 
Men  hvad  der  i  virkeligheden sker, er at de bliver måløse og lamslået af frygt ved at se sig omgivet af de onde 
ånders rædselsfulde og djævelske ansigter.   Hertil  står  den  troendes  død  ofte  i den skrappeste modsætning. Den troende er tit i dødsøjeblikket overvættes 
lykkelig, fordi han ser engle og frelste sjæle komme for at byde ham velkommen. Tillige tillades det hans afdøde 
kære at komme til hans dødsseng og ledsage hans sjæl til åndernes verden. Når han kommer derind, føler han sig 
straks hjemme, thi ikke alene er hans venner om ham, men han har også selv, mens han var i verden, gjort sig 
rede til at indgå i sit evige hjem ved sin tro på og sit samfund med Gud". Endnu en af de Hellige tog til orde og 
sagde:  "Det  er  englenes  gerning  at  ledsage  sjælene  ud  af  verden.  Det  sædvanlige er, at Kristus da i åndeverden 
åbenbarer  sig  for  den  enkelte  sjæl  i  en  herlighedsglans,  der  svarer  til  den  enkeltes  udviklingstrin.  Dog  er  der 
tilfælde, hvor Kristus selv kommer til dødssengen for at byde sin tjener velkommen, og med kærlighed aftørrer 
han  hans  tårer  og  leder  ham  til  paradiset.  Og  ligesom  det  nyfødte  barn  ved  sin  indtræden  i  verden  finder  alt 
tilrettelagt for at imødekomme dets fornødenheder, således finder også sjælen ved sin indtræden i den åndelige 
verden alle ting beredt for at tilfredsstille dens behov."       
3. KAPITEL, ÅNDERNES VERDEN. 
 En  gang  gav  de  salige  mig  i  samtalens  løb  følgende  oplysning:  "Alle  menneskesjæle  går  efter  døden  ind  i 
åndernes verden, og der dvæler de, enten i mørket eller i herlighedslyset, sammen med andre ånder, der i væsen 
og sind er dem lig.   Vi er overbevist om, at ingen med sit fysiske legeme nogensinde er gået ind i åndeverdenen, med undtagelse af 
Kristus og nogle få Hellige, hvis legemer blev forvandlet til Herlighedslegemer. Dog er det i nåde blevet enkelte 
forundt, mens de endnu var i verden, at se åndernes verden, ja, Himlen selv, som det f.eks. fortælles i 2 kor. 12,2 
skønt  de  ikke  selv  kan  sige,  om  de  gik  ind  i  paradiset  i  legemet  eller,  i  ånden."  Efter  denne  samtale  tog  disse 
Hellige mig med sig og viste mig mange underfulde ting og steder. Jeg så, hvorledes tusinder og atter tusinder af 
sjæle fra alle sider kom in i åndernes verden, og at de alle ledsagedes af engle. De gode sjæle var kun ledsaget af 
engle og gode ånder, der ført dem hid fra deres dødsleje. De onde ånder fik ikke lov til at komme dem nær, men 
stod i det fjerne og iagttog dem. Jeg så tillige, at der ingen gode ånder var hos de virkelige onde sjæle, derimod 
talrige  onde  ånder,  som  var  kommet  sammen  med  dem  fra  deres  dødsleje.  Men  engle  omgav  også  dem  og 
hindrede de ånde onder i at give deres hadefulde naturs ondskab frit løb ved at plage dem. De onde ånder førte 
dem  næsten  øjeblikkelig  med  sig  i  mørket,  thi  disse  sjæle  havde  i  levende  live  konsekvent  givet de onde ånder 
lov  til  at  øve  indflydelse  på  sig  og  havde  frivilligt  ladet  sig  besnære  af  dem  til  al  slags  ryggesløshed.  (englene 
forhindre nemlig ingen i at bruge sin frie vilje.) Desuden så jeg mange sjæle, der lige var kommen ind i åndernes verden og var ledsaget af både gode og onde 
ånder  såvel  som  engle.  Men  det  varede  ikke  længe,  før  forskellen  viste  sig,  og  deres  sande  natur  gjorde  sig 
gældende. Og de adskilles hurtigt,,   de gode vendte sig til de gode og de onde til de onde ånder.  
 
 Når menneskesjælene kommer ind i åndernes verden, begynder de gode straks at skille sig ud fra de onde. Her i 
verden  er  gode  og  onde  blandet sammen, men således er det ikke i åndeverdenen. Jeg har mange gange set, at 
når de gode ånder,   Lysets børn,   kommer derind, bader de sig straks i krystalhavets vidunderlige og æteragtige 
vand. Derved oplever de en gennemgribende og forfriskende vederkvægelse. De bevæger sig i dette underfulde 
vand, som om de befandt sig i frisk og fuldkommen ren luft. De kan ikke drukne deri og bliver ikke våde af det, 
men  vidunderligt  rensede  og  vederkvægende,  og  helt  igennem  helligede  går  de  derfra  ind  i  Herlighedens  og 
Lysets Rige, hvor de evigt vil dvæle i deres elskede Herres samfund og i samfund med utallige Hellige og Engle.   Men  hvilken  forskel  er  der  ikke  mellem  disse  og  dem,  hvis  liv  har  være  ugudeligt!  Ubehageligt  påvirket  ved  at 
være  i  selskab  med  Lysets  Børn  og  forpint  af  det  Herlighedens  Lys,  der  åbenbarer  alle  ting,  kæmper  mørkets 
børn  for  at  skjule  sig  på  steder,  hvor  deres  urene  og  syndsmittede  natur  ikke  kan  ses.  Fra  den  dybeste  og 
mørkeste del af åndernes verden opstiger en sort og ildelugtende røg, og i deres kamp for at finde et skjulested 
for  lyset  styrter  de  sig  hovedkulds  herned,  og  herfra  høres  ustandseligt  deres  bitre  skrig,  fremkaldet  af  deres 
samvittighedsnag og angst. Men himlen er således indrettet, at denne røg ikke ses og deres angstskrig ikke høres 
af ånderne i Himlen, med mindre nogle af disse af særlige grunde skulde ønske at se den frygtelige tilstand, hvori 
de fortabte befinder sig.  Et  lille  barn  døde,  og  englene  kom  for  at  ledsage  sjælen  til  åndernes  verden.  Hvor  vilde  jeg  ønske  at  barnets 
moder kunne have set dette forunderlige syn! I stedet for at græde vilde hun da have sunget af glæde, ofr englene 
behandlede de små sjæle med en sådan omhu og kærlighed, som ingen moder nogen sinde kunne udvise. Jeg hørte en af englene sige til en anden: "se, hvor dette barns moder græder over denne korte skilsmisse! Nogle 
få  korte  år  og  hun  vil  atter  være  lykkelig  sammen  med  sit  barn."  Så  bragte  englene  den  lille  barnesjæl  til  hin 
skønne,  lysmættede  del  af  himlen,  der  er  bestemt  for  barnesjælene,  og  hvor  de  tager  sig  af  dem  og  underviser 
dem  i  hele  den  himmelske  visdom,  indtil  de  små  gradvis  bliver  englene  lig.  Nogen  tid  efter  døde  også barnets 
moder, og hendes barn, der nu var som en Engel, kom for sammen med andre engle at byde hende velkommen. 
Da  han  nu  sagde:"  moder,  kender  du  mig  ikke,  jeg  er  jo  dit  eget  barn,"  fyldes  moderhjertet  med  glæde.  De 
omfavnede hinanden og se, deres tårer faldt som dryssende blomster! Som de nu vandrede sammen, forklarede 
han  for  hende  alle  de  ting,  der  omgav  dem.  Og  forblev  hos  hende  så  lang  tid,  det  var  bestemt,  at  hun  skulde 
dvæle i denne mellemtilstand. Da så tiden, hvori han skulde undervises i den del af åndeverden, var forbi tog han 
hende  med  sig  til  den  højre  tilværelse,  hvor  han  selv  opholdt  sig.  Dette  sted  havde  på  alle  sider  frydefulde  og 
vidunderlige omgivelser. Der fandtes her utallige sjæle, der i verden havde båret alle slags lidelser for Kristi skyld, 
og  som  til  sidst  var  blevet  ophøjet  til  denne  herlige  æresplads.  Stedet  var  helt  omgivet  af  de  skønneste  bjerge, 
kilder  rislede  overalt  i  det  yndige  landskab,  og  i  haverne  fandens  en  overflod  af  alle  slags  prægtige  frugter, 
omgivet af et strålende blomsterflor. Alt, hvad hjertet kunne ønske sig, fandtes der. Da sagde han til sin moder: 
"på  jorden,  som  nu  er  en  svag  genspejling  af  denne  virkelige  verden,  sørger  vore  kære  over  os,  men  sig  mig 
moder, er dette død, eller er det det sande liv, hvert hjerte længes efter?" Moderen svarede:" min søn, dette er det 
sande  liv. Havde jeg i verden kendt hele sandheden om det evige liv, vilde jeg aldrig have sørget over sin død. 
Hvor trist, at mennesker på jorden er så blinde! Til trods for at Kristus fuldstændig klart har fortalt os om denne 
Herlighedens tilstand, og skønt der Evangelierne atter og atter fortælles om dette faderens evige rige, er det ikke 
alene  uvidende  mennesker,  men  selv  mange  oplyste  troende,  der  endnu  er  fuldkommen  uvidende  om  dets 
Herlighed. Gud give, at alle kunne komme hertil og få del i dets evige glæde."  
En  tysk  tænkers  sjæl  kom  ind  i  åndernes  verden,  og  langt  borte  fra  så  han  den  uforlignelige  herlighed  i 
åndeverdenen  og  den  umådelige  fryd  hos  dem,  der  var  dér.  Han  glædede  sig  over,  hvad  han  så,  men  hans 
tilbøjelighed  til  stædig forstandsmæssighed vanskeliggjorde hans indtræden i Herligheden og hindrede ham i at 
glæde sig ved denne lyksalighed. I stedet for at indrømme, at alt dette var virkeligt, begyndte han at argumenterer 
ved sig selv på følgende måde: " der er ingen tvivl om, at jeg ser alt dette, men hvilket bevis har jeg for, at det har 
en objektiv birkelighed, og at det ikke er et blændværk af min egen tanke? Alt det, jeg ser om mig her, vil jeg fra 
ende til anden underkaste logikkens, filosofiens og videnskabens prøve, og først da vil jeg være overbevist om, 
at det virkelig er til og ikke er en illusion". Englene sagde til ham: " af din tale fremgår det klart, at din filosofere 
har forkrøblet hele dit væsen. Ligesom der må åndelige og ikke legemlige øjne til for at se den åndelige verden, 
således  er  åndelig  fatteevne  nødvendig  for  at  forstå  dens  virkelighed.  Her  kommer  man  ingen  vegne  ved 
forstandsmæssig anvendelse af logikkens og filosofiens grundsætninger. Din videnskabelighed, der kun 
beskæftiger sig med materielle kendsgerninger, er efterladt i verden sammen med din fysiske hjerne. Det eneste, 
der nytter dig noget her, er den åndelige visdom, der udspringer af Gudsfrygt og kærlighed." En af englene sagde
til en anden: " hvor sørgeligt, at mennesker glemmer hint dejlige ord fra Herren :Uden I omvender eder og
bliver som børn, kommer I ingenlunde ind i Himmeriget Rige". Jeg spurgte nu en af englene, hvad der til slut
vilde ske med denne mand, og fik til svar: "hvis denne mands liv havde været helt igennem ondt, vilde han straks
have forenet sig med mørkets ånder, men han er ikke blottet for moralsk sans. Han vil i lange tider blindt vandre
om i halvmørke i de lavere egne af mellemtilstanden og blive ved med at støde sit filosofiske hoved, indtil han
bliver træt af sin dårskab og angrer den. Så vil han være skikket til at modtage den nødvendige undervisning af
de engle, der er udset til dette hverv, og når denne undervisning er afsluttet, vil han være beredt til at indgå på et
højere trin, hvor lyset fra Gud skinner mere klart."
I én forstand er hele det uendelige rum en åndelig verden. Thi det opfyldes af den Gud, der selv er ånd. I en
anden forstand er også denne verden en åndelig verden, for dens invånere er ånder, iklædt menneskelige
legemer. Men der er en anden åndeverden, der er et foreløbigt opholdssted for sjælene, efter at de ved døden har
forladt legemet. Det er en overgangstilstand, et trin mellem lyset og Herligheden i de højeste himle og
dunkelheden og mørket i de lavere helveder. I denne overgangstilstand er der utallige tilværelsestrin. Hvert sjæl
ledes til det trin, hvortil dens åndelige fremskridt her i verden har gjort den skikket. Engle, hvem denne særlige
opgave er betroet, vil dér undervise den en tid, kortere eller længere, hvorefter en går videre til samfund med de
gode ånder i det fuldere lys,   eller de onde ånder i det endnu dybere mørke, svarende i karakter og væsen til en
selv.
4. KAPITEL.
HJÆLPEN, DER TILBYDES MENNESKER NU OG SIDEN.
Vore afdøde slægtninge og kære, og til tider også de salige Hellige, kommer ofte til os fra den usynlige verden
for at hjælpe og beskytte os. Englene kommer derimod til alle tider. De har dog aldrig fået lov til at åbenbare sig
for menneskene undtagen i nogle få tilfælde, hvor der var særlig nød på færde. Ad veje, som vi ikke kender,
påvirker de os til hellige tanker, indgiver os lyst til at tjene Gud og gøre det gode. Og Guds ånd, der bor i vore
hjerter, fuldfører det arbejde for at fuldkommengøre vort åndelige liv, som de ikke har været i stand til at
fuldende. Ingens storhed beror på den kundskab, han besidder, eller på den stilling, han indtager. Heller ikke
kan nogen ved disse ting alene blive stor. Et menneske er netop så stor, som det lykkes for ham at blive til hjælp
for andre. Og den nytte, hans liv kan være til for andre, beror på den tjeneste, han yder dem. Derfor måles et
menneskes storhed just efter, hvor langt det lykkes ham at tjene andre. Som Herren har sagt: "Og den, som vil
være den ypperste blandt eder, han skal være eders tjener." Matt. 20,26). De himmelskes glæde består netop i, at
de tjener hverandre i kærlighed, og idet de således opfylder bestemmelsen med deres liv, forbliver de i evigt
samfund med Gud.
Når mennesker for alvor ønsker at leve et liv til Guds velbehag, begynder retledelsen af deres tanker og
anskuelser såvel som fornyelsen af deres liv allerede i denne verden. Ikke alene belærer Guds ånd dem direkte,
men i hjertets skjulte dyb hjælpes de til rette gennem de Helliges fællesskab. Herigennem er de Hellige altid ved
hånden for, uset af de troende, at hjælpe dem fremad mod det gode. Men da mange troende kristne, såvel som
ikke kristne sandhedssøgere dør, mens de endnu er hildet i vildfarelser eller énsidige meninger om sandheden,
vil disse anskuelser rettes i åndernes verden. Men en forudsætning herfor er det dog, at de ikke hårdnakket gør
sig til et med deres anskuelser, men er villige til at lade sig belære, thi hverken i denne eller den hinsidige verden
vil Gud eller nogen af hans tjenere tvinge et menneske til at tro på trods af dets egen fri vilje.
Jeg så i et syn en afgudsdyrker, der så snart han kom til åndeverdenen, begyndte at søge efter den Gud, han
havde tilbedt på jord. De Hellige sagde til ham: "Her er der ingen anden Gud end den eneste sande Gud og
Kristus, i hvem han har åbenbaret sig." Mennesket blev forbavset over at høre dette, men da han oprigtigt søgte
sandheden, tilstod han åbent, at han havde taget fejl. Han søgte med iver efter at lære den virkelige sandhed at
kende og spurgte, om han kunde få Kristus at se. Kort efter viste Kristus sig i et dunkelt lys for ham og nogle
andre, der nylig var kommen til åndernes verden. På deres daværende udviklingstrin kunde de nemlig ikke have
udholdt en fuld åbenbarelse af hans Herlighed. Denne er så overvældende, at selv englene kun med
vanskelighed kan skue ham," og de dækker deres ansigter med deres vinger" ES. 6.2.
4Når Kristus åbenbarer sig for sjælene, tager han hensyn til den bestemte grad i udviklingen, den pågældende har
nået. Han åbenbarer sig derfor i dunklere eller klarere Herlighedsglans, så sjælene kan tåle det.
Da disse sjæle så Kristus i dette dunkle, men dog tiltrækkende lys, fyldtes de med en glæde og fred, der umuligt
kan beskrives. Badet i hans livgivende lysstråler og overskyllet af de kærlighedsbølger, der ustandseligt
strømmede ud fra ham og hen over dem, bortskylledes alle deres vildfarelser. Af hele deres hjerte bekendte de
sandheden for ham og fandt frelse og bøjede sig for ham med tak og pris i ydmyg tilbedelse. Også hine Hellige,
hvis hverv det havde været at hjælpe dem til rette, glædede sig over dem.
Jeg så et syn en arbejder komme til åndernes verden. Han var i stor nød. Hele sit liv havde han kun tænkt på at
tjene til livets ophold. Han havde altid haft for travlt til at tænke på Gud eller åndelige ting. Samtidig med ham
døde en anden,   en hårdnakket fornægter. De blev begge beordret til at blive i lang tid på et mørkt sted dybt
nede i åndernes verden. I deres nød begyndte de begge at råbe på udfrielse. Både engle og nogle Hellige gik i
kærlighed og medfølelse til dem for at vejlede dem om, hvorledes de kunne komme ind i Herlighedens og lysets
rige. Men til trods for den nød, de befandt sig i, foretrak de, ligesom så mange andre ånder, at blive på deres
mørke opholdssted. Deres synd havde forkrøblet hele deres natur og karakter, så at de tvivlede om alt. Selv de
engle, der kom for at hjælpe dem, så de på med mistænksomhed. Mens jeg iagttog dette, tænkte jeg med undren
på, hvad enden vilde blive for dem. Men da jeg spurgte en af de Hellige, vare det eneste svar, jeg fik: "Los os
overlade dem til Guds barmhjertighed."
Der er en kendsgerning, hvoraf vi klart kan slutte os til, hvor forvent et menneskes natur kan blive. Dersom et
ondt rygte udspredes om et menneske, vil dette rygte, selv om det er falsk, straks blive troet af den, hvis sind og
blik på livet er forkrøblet gennem synd. Dersom, på den anden side, noget godt og fuldkommen sandt bliver
fortalt, f.eks. at den og den er et fromt menneske, der har udført denne eller hin gerning til Guds ære og næstens
bedste, så vil hint onde menneske, så snart han hører det, straks og uden betænkning sige: "det er alt sammen
løgn. Han har gjort det med en eller anden bagtanke." Spørger vi ham, hvorledes han véd, at det første er
sandhed og det andet løgn, o hvilket bevis han har derfor, vil vi finde, at han slet ikke kan fremkomme med
noget bevis. En sådan sindstilstand lærer os, at han, hvis sind er besmittet af synden, vil tro det onde, der siges,
simpelthen fordi det stemmer med hans eget onde natur. Og det gode, der fortælles, vil han holde for løgn, fordi
det ikke stemmer med hans hjertes ondskab. Det er ganske naturligt, at et godt menneskes stilling er helt
modsat. Han er naturligt indstillet på at tvivle om det onde og at tro det gode, fordi det stemmer bedst med hans
eget væsen.
De, som her på jord lever i modstrid med Guds vilje, vil ikke finde hjertefred, hverken i denne eller den
tilkommende verden. Når de kommer ind i åndernes verden, vil de føle sig forvirrede og ængstede. Men de, der
her lever i overensstemmelse med Herrens vilje, vil føle sig trygge, når de kommer til den tilkommende verden,
og vil dér fyldes med usigelig fryd, thi dér er deres evige hjem og deres Faders rige.
5 KAPTIEL DE UGUDELIGES DOM
Mange mennesker indbilder sig, at dersom de synder i det skjulte, er der aldrig nogen, der vil få det at vide, men
det er en komplet umulighed, at nogen som helst synd skulde kunne skjules for evigt. På et eller andet tidspunkt
kommer den visselig for lyset, og synderen vil få sin fortjente straf. Men heller ikke godhed og sandhed kan
skjules. Til sidst vil de sejre, selv om de til en tid ikke erkendes. Følgende tildragelser belyser dette.
En af de Hellige fortalt mig i et af min syner: "Der var en god mand, der en sen nattetime måtte gå en lang vej
for at udføre et påtrængende nødvendigt arbejde. Mens han var på vej, traf han en tyv, der var ved at bryde ind i
et butikslokale. Han sagde til denne tyv: "du har ingen ret til at tage hvad der tilhører en anden.
Tyveri er en stor synd." Tyven svarede ham: " dersom du ønsker at slippe vel herfra, vil jeg råde dig til at se at
komme af sted uden at gøre postyr. Hvis ikke, vil det gå dig galt." Manden vedblev med sine overtalesesforsøg,
og da tyven ikke vilde høre, gjorde han anskrig og vækkede naboerne. De ilede til for at gribe tyven. Så snart
manen nu begyndte at anklage tyven, vendte denne sig mod ham og anklagede ham for tyveriet. "I tror" sagde
han til mændene, "at han er et meget gudfrygtigt menneske, men jeg har grebet ham på fersk gerning i tyveri".
Da der ingen vidner var, blev de begge arresteret og indsat i samme celle. En politiembedsmand og nogle
betjente lyttede skjult til deres samtale. De hørte, at tyven lo af sin medfange og spottende sagde til ham: "der
5kan du se, hvor nydeligt jeg fangede dig! Jeg sagde dig til at begynde med, at du skulde se at komme af sted,
ellers vilde det gå dig ilde. Nu skal vi se, om din Gudsfrygt kan hjælp dig." Så snart politiet hørte dette, åbnede
de døren, og den uskyldige mand blev løsladt og fik en belønning, mens tyven blev straffet." Således falder der,
allerede her på jord, mange gange dom mellem gode og onde, men den fulde straf eller belønning tildeles først i
den tilkommende verden.
Den følgende tildragelse blev mig ligeledes meddelt under et syn. Et menneske gjorde sig skyldig i en syndig
handling i sit hjem. Han tænkte, at hans synd vor skjult, men en af de Hellige sagde til mig: "Hvor vilde jeg
ønske, at denne mands åndelige øjne var blevet åbnet den gang. Så vilde han aldrig have vovet at synde således.
Ved den lejlighed var der nemlig mange engle og Hellige til stede, såvel som flere af hans afdøde kære, der var
kommet for at hjælpe ham. De blev alle dybt bedrøvede over hans syndige handling, og en af dem sagde: "Vi
kom her for at hjælpe ham, og nu tvinges vi til at vidne imod ham, når han kommer for dommen. Han kan ikke
se os, men vi kan alle se ham give efter for denne synd. Måtte han dog angre og blive frelst fra den kommende
straf."
Jeg så engang i åndernes verden en sjæl, der under frygtelige selvbebrejdelser løb skrigende omkring som et
vanvittigt menneske. En engel sagde til mig: "Dette menneske havde på jorden mange lejligheder til at angre og
omvende sig til Gud, men så snart hans samvittighed begyndte at anklage ham, druknede han disse bebrejdelser
ved at drikke. Han ødte al sin ejendom, ødelagde sin familie og begik til sidst selvmord. Nu farer han forvildet
omkring i åndernes verden som en gal hund og vrider sig under selvbebrejdelser ved at tænke på alle sine tabte
muligheder. Vi er villige til at hjælpe ham, men hans egen forvente natur afholder ham fra at angre, thi synden
har forfærdet hans hjerte, skønt erindringen om hans synd altid er levende for ham. I verden drak han for at
døve samvittighedens stemme, men her er der ingen mulighed for at skjule noget. Nu er hans sjæl så nøgen, at
både han selv og alle andre kan se hans syndefulde liv. I hans af synden forhærdede tilstand har han ingen anden
udvej end at skjule sig i mørket sammen med de onde ånder for dog i nogen måde at undgå den totur, som lyset
er for ham.".
Et menneske, der på jorden havde levet et ugudeligt liv, kom i min nærværelse til åndernes verden. Da nu
englene og de gode ånder kom for at hjælpe ham, begyndte han straks at forbande og bespotte dem. Han sagde:
"Gud er fuldstændig uretfærdig. Han har beredt Himlen for sådanne krybende slaver, som I er, og de øvrige
mennesker kaster han i Helvede. Og dog kalder I ham kærlighed!" Englene svarede: "Gud er i sandhed
kærlighed. Han skabte Menneskene, for at de evigt kunne leve i samfund med ham, men ved deres egen
opsætsighed og ved at misbruge den frie vilje, han gav dem, har de vendt sig bort fra ham og skabt sig et
helvede. Gud har aldrig kastet nogen i,  helvede og vil heller aldrig gøre det. Det er mennesket selv, der ved at
lade sig besnære af synden skaber sit helvede. Gud har aldrig skabt noget Helvede." Netop i det øjeblik hørtes
en overvættes dejlig røst, der kom fra en af de højeste engle. Stemmen sagde: "Gud tillader, at dette menneske
bringes op til Himlen." Manden sprang med iver fremad, ledsaget af to engle, men da de nåede Himlens port og
så det hellige og lysombølgende sted og de herlige og salige væsener, som dvælede dér, begyndte dette menneske
at vise tegn på uro. Englene sagde da til ham: " se, hvor skøn denne verden er, træd kun nærmere og kast et blik
på den velsignede Herre på tronen."
Fra sin plads ved indgangen så han nu ind i Herlighedens Rige, men da lyset fra retfærdighedens Sol åbenbarede
ham hele hans syndelivs urenhed, gyste han, og under følelsen af en overvældende smerte, fordi han måtte
væmmes ved sig selv, flygtede hans å hastigt bort, at han ikke engang standsede i åndernes verden. Som en
faldende sten fløj han igennem den og kastede sig hovedkulds ned i det bundløse dyb. Da hørtes Herrens milde
stemme: "Se, mine kære børn, det er ingen forbudt at komme her. Ingen formente dette menneske adgang eller
viste ham bort herfra. Det var hans eget vanhellige liv, der tvang ham bort fra dette hellige sted, thi uden nogen
bliver født på ny, kan han ikke se Guds Rige."
Et menneske, der for nogle år siden havde dræbt en kristen prædikant, blev bidt af en slange og døde. Da han
kom ind i åndernes verden, så han sig omgivet af onde og gode ånder. Da nu hans sjæls hele udseende røbede,
at han var et mørkets barn, fik de onde ånder snart magten over ham og trak af sted med ham, ned mod mørket.
En af de Hellige bemærkede: "Denne mand dræbte en af Herrens tjenere med sin vredes gift, og nu er han selv
blevet dræbt af en slanges gift. Den gamle slange djævelen har ved hjælp af dette menneske dræbt en uskyldig
mand, og nu har han ved at benytte en slange, der er ham selv så lig, dræbt også dette menneske. Han er i
6sandhed en manddræber fra begyndelsen." Medens morderens sjæl førtes bort, var der en af de gode ånder, der
var kommet for at hjælpe ham, som sagde til ham: "Jeg har af hele mit hjerte tilgivet dig. Kan jeg nu på nogen
måde være dig til hjælp?" morderen genkendte straks i ham det menneske, han havde myrdet nogle år i forvejen.
Skamfuld og overvældet af angst faldt han ned for ham. De onde ånder begyndte øjeblikkelig at larme højlydt,
men englene, der stod et lille stykke derfra, truende dem til at tie. Da sagde morderen til ham, han en gang havde
dræbt: "Hvor vilde jeg ønske, at jeg på jorden havde været i stand til at se dig selvforglemmende,
kærlighedsfyldete liv, således som jeg nu kan se det! Hvor dit jordiske legeme lagde over det, hindrede mig i at få
øje på dit livs skjulte skønhed. Ved at dræbe dig berøvede jeg desuden mange andre den velsignelse og det
udbytte, dit liv vilde have bragt dem. nu er jeg for evigt en synder for Guds ansigt, og jeg fortjener i sandhed min
straf. Der er ikke andet for mig at gøre end at skjule mig på et mørkt sted, for jeg kan ikke udholde dette lysskær.
Det får ikke alene mit eget hjerte til at føle sig ulykkeligt, men i dette lys kan alle andre se de mindste enkeltheder
af mit syndige liv." Den myrdede mands sjæl svarede derpå: "Nej, søg hellere i sandhed at angre og vende dig til
Gud, for hvis du gør det, kan der være håb om, at Gudslammet vil rense dig i sit blod og skænke dig et nyt liv, så
at du kan leve sammen med os i himlen og således frelses fra helvedes pine." Morderen sagde: "Af hvad grund
skulde jeg bekende mine synder? De er jo åbenbare for alle. På jorden kunne jeg skjule dem, men ikke således
her. Jeg kunne ønske at leve sammen med sådanne Hellige som dig her i Himlen, men når jeg ikke engang kan
udholde det forholdsvis svage skær, hvormed lyset, som åbenbarer det virkelige selv, skinner i åndernes verden,
hvorledes vilde da ikke min tilstand blive på hint sted, hvor lyset stråler i al sin glans og Herlighed.
Den største hindring for mig er, at min samvittighed på grund af synden er så ufølsom og forhærdet, at mit sind
ikke vil bøje sig mod Gud eller formået at føle anger. Det er, som om der ingen kraft var i mig til at fortryde. Det
kan ikke være andet, end at jeg evigt må udelukkes herfra. Vé mig i min nød, vé over mi ulyksalige tilsand." Som
han fuld af frygt sagde dette, falde han om, og hans fæller, de onde ånder, slæbte ham bort til mørket.
Da udbrød en af englene: "Se, ingen behøver her at udtale nogen fordømmelsens dom. Synderens eget liv
dømmer ham skyldig. Vidner behøves heller ikke. Til en vis grad begynder straffen allerede på jorden i
synderens eget herte, men det er først her, den fødes i hele sin udstrækning. Og således har Gud indrette det her,
at bukke og får, det vil sige syndere og retfærdige, ganske af sig selv skiller sig ud fra hverandre. Gud skabte
mennesket, for at det skulde leve i lyset, det lys, i hvilket alene åndelig sundhed og glæde evigt kan trives. Derfor
kan intet mennesker være lykkeligt i helvedes mørke, men lige så lidt kan dén hvis liv er forvent af synden, være
lykkelig i lyset. Således vil altså det syndige menneske føle sig i helvede, hvorhen det end vender sig. Men hvor
forskelligt herfra er ikke den retfærdiges tilstand! Frelst fra synden er han i himlen, hvor han så end befinder
sig."
Der var et menneske, der her på jorden var så hengiven til at lyve, at det var blevet hans anden natur. Da han
døde og nåede åndernes verden, prøvede han ikke at hykle som sædvanlig. Men hvor måtte han ikke skamme
sig, da han mærkede, at alle, før han kunne få begyndt at sige noget, kendte alle hans tanker. Ingen kan hykle dér,
thi intet hjertes tanker kan skjules. Når sjælen forlader legemet, bærer den på sig et stempel af alle dens synder,
og når den står i sin afklædthed i Himlens lys, kan alle se dens synd, og alle dens lemmer er lige så mange vidner
imod den. Intet kan borttage syndens mærker uden Kristi blod. Mens dette menneske levede på jorden, prøvede
han regelmæssigt at fordreje ret til uret og løgn til sandhed. Men efter den legemlige død forstod han, at der
aldrig har været og aldrig vil komme til at eksistere den mindste mulighed for at fordreje sandhed til løgn.
Løgneren bedrager og skader ingen andre end sig selv. Dette menneske havde ved sin løgn ikke opnået andet
end at dræbe den åndelige sandhedssans, han en gang havde ejet. Jeg iagttog ham, da han, uløseligt bundet i sit
eget bedrag, vendte sit ansigt bort fra lyset fra det høje og skyndte sig langt bort, ind i mørket, hvor ingen kunne
se hans kærlighed til løgnen undtagen de ånder, der var af samme natur som han selv. Således er sandheden altid
sandhed, og dén alene dømte denne sjæl, ja, fordømte ham som en løgner.
Jeg så også en ægteskabsbryder kort efter, at han var kommet til åndernes verden. Tungen hang ham ud af
munden som på et menneske, der fortæres af en brændende tørst. Med udspilede næsebor fægtede han med sine
arme, som om hans indre var fyldt med en slags ild. Hans udseende var så afskyeligt og væmmeligt, at jeg
oprørets ved at se på ham. Alt, hvad luksus og nydelsessyge kan give, havde han måttet efterlade i verden, og
som en gal hund løb han nu om og råbte: "Forbandet er dette liv! Der findes ingen død her, som kan gøre ende
på denne pine. Sjælen kan ikke dø, ellers vilde jeg atter begå selvmord, som jeg gjorde det på jorden for at undgå
pinslerne dér. Men disse smerter her er langt værre. Hvad skal jeg gøre? " Mens han således gav sin fortvivlelse
luft, ilede han mod mørket, hvor der var mange andre ligesindede ånder, og forsvandt dér. En af de Hellige
sagde: "ikke alene er den syndige gerning synd, men også det syndige blik og den syndige tanke er synd. Synd
7imod det sjette bud er ikke blot indskrænket til omgang med fremmede kvinder, men udskejelse og dyriskhed i
forholdet til hustruen er også synd. Mand og hustru er i sandhed forenet et, ikke for at give plads for
sanselighed, men for at de gensidig kan støtte og hjælpe hinanden, og for at de med deres børn kan leve livet i
tjeneste for slægten og til Guds ære. Men den, som afviger fra dette livets mål, er skyldig i stor synd."
En røver døde og kom til åndernes verden. Til at begynde med brød han sig ikke om, hvor, eller i hvilken
tilstand, han var, viste heller ingen interesse for de ånder, der omgav ham. Som det var hans sædvane, begyndte
han også her straks at forsøge på at sætte sig i besiddelse af de værdigenstande, han så omkring sig. Han blev
ganske bestyrtet, da han så, at i åndernes verden syntes selve tingene at tale og anklage ham for hans uværdige
handlemåde. Hans natur var så forvent, at han hverken kendte disse tings sande brug eller var i stand til at
benytte dem. På jorden havde hans lidenskaber været så utøjlede, at han for den mindste årsags skyld i sin vrede
havde såret eller dræbt enhver, der fornærmede ham. Nu begyndte han i åndernes verden at ville handle på
samme måde. Han vendte sig mod de ånder, der var kommet og vilde hjælpe ham til rette, som om han vilde
sønderrive dem. En af englene sagde: "Dersom sådanne ånder ikke blev holdt nede i den bundløse afgrunds
mørke, vilde de øve uendelig skade, hvor som helst de kom hen. Dette menneskes samvittighed er så død, at han
selv efter at være kommet til åndernes verden ikke kan se, at han ved sin morderiske to tyvagtige færd på jorden
kun har opnået at øde sin åndelige rigdom og ødelægge sin sans for det åndelige liv. Han dræbte og ødelagde
andre, men i virkeligheden dræbte han sig selv. Gud alene véd, om denne mand og hans lige vil forblive i pinslen
i uendelige tidsrum eller for evigt." De engle, hvem dette hverv var betroet, tog ham nu med sig og indesluttede
ham nede i det mørke, hvorfra han ikke må komme ud. Den tilstand, hvori den slags syndere befinder sig på
dette sted, er så frygtelig og forfærdende, at selve synet deraf bringer dem, der ser den, til at skælve.
Med de grænser, vort jordiske sprog sætter os, kan vi herom ikke sige andet end, at hvor som helst synderen
befinder sig, er der altid og i alle henseender intet andet end en smerte, der intet øjeblik ophører. En flamme af
en slags ild uden blys brænder for evigt og piner disse sjæle. Dog fortæres de aldrig helt, ej heller dør ilden ud.
En ånd, der havde set det, der lige havde fundet sted, sagde: " Hvem véd, om ikke dette til syvende og sidste er
en rensende flamme." I den del af åndernes verden, der kaldes helvede, er der mange grader, svarende til
mængden og beskaffenheden af sjælenes synder. Det er en kendsgerning, at Gud skabte alle sjæle i sin d.v.s. sin
søns, lignelse, thi denne er den usynlige Guds Billede (1. Mos. 1.26, 27). Ved deres forbindelse med synden har
de forvrænget dette billede og gjort det uskønt og stygt. Også disse onde sjæle har i virkeligheden et slags
åndeligt legeme, men det er overordentlig hæsligt og frygteligt, og dersom de ikke genrejses ved sand anger og
Guds nåde, må de evigt forblive i denne frygtelige skikkelse og i pinen.
6 KAPITEL.
DE RETFÆRDIGES TILSTAND.
Allerede medens de lever her på jorden, begynder Himlen eller Guds rige for de sande troende. Uanset hvilke
lidelser eller forfølgelser de måtte være udsat for, er deres hjerter altid fyldt af glæde og fred. Thi den Gud, der er
al freds og alt livs kilde, har selv sin bolig i dem. For dem er døden ikke død, men døren, hvorigennem de går
ind til deres evige hjem. Vi kunne også sige det således: "Skønt de allerede her på jord ved genfødelsen er
kommet ind i dette rige, er det dog ikke deres dødsdag, når de forlader legemet, men deres fødselsdag, hvor de
fødes ind i den åndelige verden. For dem er dødsstunden en time af overvældende glæde, som de følgende
tildragelser vil vise.
En gang fortalte en engel mig om en troende kristens dødsleje. Denne mand havde i tredive år af hele sit hjerte
tjent sin Herre og Frelser. Nogle få minutter førend døden indtrådte, åbnede Gud hans øjne, så at han endogså
inden han forlod legemet kunne se ind i den åndelige verden og kunne fortælle dem, der stod ved hans dødsleje,
hvad han så.
Han så himlen åben og så en skare engel, der kom ham i møde. Tillige så han, at frelseren stod med udstrakte
hænder ved himlens port for at modtage ham. Ved dette syn udstødte han et sådant glædesråb, at de
omkringstående fo ́r sammen. " Aah, hvilken salig glæden stund! Længe har jeg ventet på at se min Herre og
Mester og komme til ham! Oh, venner, se hans åsyn, hvor det lyser af kærlighed og se den engleskare, der
kommer for at hente mig. Hvor er himlen dog herlig! Venner, Jeg rejser til mit sande hjem. Sørg ikke over, at jeg
skal skilles fra eder, men glæd eder." En af de omstående sagde stille: "han taler i vildelse. " den døende hørte
den sagte stemme og sagde: "nej, jeg gør ikke. Jeg er ved fuld bevidsthed. Jeg ønsker blot, at I også kunne se
dette underfulde syn. Jeg er bedrøvet over, at det er skjult for eder. Farvel, vi mødes igen i den tilkommende
8verden." Så lukkede han sine øjne og sagde: "Herre, jeg overgiver min sjæl i dine hænder," og således sov han
ind. Så snart han var hensovet, tog englene ham i deres arme og var allerede i færd med at føre ham bort til
himlen, da han bad dem tøve et øjeblik. Han så på sit afsjælede legeme og på sine venner og sagde til englene: "
Jeg vidste ikke, at sjælen efter døden kunne se sit tidligere legeme og sine efterladte venner. Jeg vilde ønske, at
mine kære kunne se mig lige så klart, som jeg kan se dem. De vilde da ikke regne mig for død eller sørge over
mig, som de nu gør." Han betragtede nu sit nye åndelige legeme og fandt det vidunderligt let og fint og helt
forskelligt fra sit tidligere grove, jordiske legeme. Han forsøgte derefter at holde igen på sin hustru og børn, der
græd og kyssede hans afsjælede legeme. Han udstrakte sine fine, åndelige hænder og prøvede på at forklare sine
kære, hvorledes han havde det, og søgte med inderlig kærlighed at drage dem bort fra liget. De kunne dog
hverken se ham eller høre hans stemme. Da han søgte at få sine børn bort fra det døde legeme, var det, som gik
hans hænder lige igennem deres legemer, men børnene mærkede ingen ting.
Da sagde en af englene til ham: "kom nu med og lad os fare til dit evige hjem. Sørg ikke over dem. Frelseren selv
vil trøste dem, og det samme vil vi. Kun få dage vil denne adskillelse vare."
Sammen med englene begav han sig så til himmelen. De var kun kommet et lille stykke vej, da en anden skare
engle mødte dem med vekomstråb.
Mange afdøde slægtninge og venner kom ham i møde, og ved synet af dem forøgedes hans glæde endnu mere.
Da de kom til himlens port, stillede englene og de Hellige sig i tavshed på begge sider. Han gik ind, og i porten
mødte Kristus ham. Straks faldt han ned for Herrens fødder og tilbad ham, men Kristus løftede ham op og
sagde til ham: "Vel, du gode og tro tjener, gå ind til din Herres glæde. "glædestårer strømmede ud af hans øjne,
men med stor ømhed aftørrede Herren dem og sagde til englene: "før ham til hin herlige bolig, der fra evighed
af var beredt for ham." I dette Guds barns hjerte levede endnu den fra jordelivet medbragte forestilling, at det
vilde være at vanære Frelserne, dersom han kom til at vende denne ryggen, idet han gik bort sammen med
englene. Nølende vendte han sig til sidst om og så i retning af sin bolig. Da forbavsedes han ved at opdage, at
hvorhen han end endte sig, kunne han stadig se Herren. Thi Kristus er nærværende på ethvert sted og ses
allevegne af de salige og af englene. Dog ikke alene Herren kunne han således se allevegne, men hvilken glæde
bragte det ham ikke, at han tillige, hvor han så end vendte sig hen, overalt mødte dét, der fyldte hans sjæl med
fryd. Desuden lagde han mærke til, at de, som var de mindste, uden misundelse mødtes med dem, der var højere
i rang, og de, hvis stilling var mere ophøjet, regnede sig selv for lykkelige ved at tjene dem af deres brødre, der
var i lavere stillinger. Thi dette rige er Guds og kærlighedens Rige.
Der er i Himlen overalt vidunderlige haver, der frembringer alle slags yndige og velsmagende frugter og
duftende blomster, der aldrig visner. Der findes i disse haver alle slags skabninger, der priser Gud uden ophør,
og så herlig er englenes og de Helliges lovsange, at man føler sig dybt betaget. Hvor som helst man ser hen, er
alt kun uendelig glæde. Således er i sandhed det paradis, Gud har beredt dem, der elsker ham, Her kaster døden
ingen skygge. Her er ingen vildfarelse, ingen synd eller lidelse, men evigvarende Fred og glæde. Derefter så jeg
dette Guds barn fra det fjerne betragte den for ham beredte bolig. I himlen er alt nemlig åndeligt, og det åndelige
øje kan se gennem alle mellemliggende ting og på uendelige afstande. Overalt i hele himlens uendelighed er
Guds kærlighed synlig. Og i dette ubegrænsede rum kan man se alle slags skabninger prise og takke Gud i én
uophørlig tilstand af glæde.
Da nu dette Guds barn sammen med Englene kom til den bolig, der var beredt for ham, så han, at ordet
"Velkommen" var skrevet på den med lysende bogstaver. Fra selve bogstaverne hørtes atter og atter ordet
"Velkommen" tydeligt gentaget. Da han gik ind, så han til sin forundring, at også dér var Herren til stede. Jeg
formår ikke at beskrive den glæde, han følte derover. Han udbrød: "Jeg troede, at jeg forlod Herren, da jeg på
hans bud gik derhen, men nu ser jeg, at Herren selv er her for at blive hos mig." I denne bolig fandt han alt,
hvad han kunne ønske sig, og alle var rede til at tjene ham. I de tilstødende boliger var der andre salige ånder,
ligesindede med ham, og i saligt fællesskab levede de sammen dér. Thi denne himmelske bolig er det rige, der er
blevet beredt for de Hellige, førend verdens grundvold blev lagt. Og dette er den herlige fremtid, der venter hver
den, der i sandhed følger Kristus efter.
En præst, der betragtede sig selv som en overordentlig lærd og gudfrygtig mand, døde i en fremrykket alder, Han
vor utvivlsomt også en god man. Da nu englene kom for at føre ham til det sted i åndernes verden, Herren
havde bestemt for ham, bragte de ham ind i mellemtilstanden og overlod ham dér, sammen med mange andre
gode ånder, der nylig var ankommet, til de engle, hvis gerning det er at belære og undervise de gode sjæle. Selv
9vendte de tilbage for at føre en anden retfærdig sjæl ind. I mellemtilstanden er der en mængde forskellige grader
lige op til de højeste himle. Det trin, hvorpå hver enkelt sjæl kommer for at modtage undervisning og hjælp,
bestemmes af den grad af udvikling i det gode, den nåede her på jord. Da nu englene, der havde bragt denne
præst ind på det trin i udviklingen, der passede for ham, atter kom tilbage med den sjæl, de var gået for at hente,
førte de denne ind i en højere sfære, end den, hvori præstens sjæl befandt sig. Da præsten så dette, sagde ha ni
en opbrusende tone: "Med hvilken ret efterlader I mig her på halvvejen op til hint herlige sted, mens I bringer
den mands sjæl så nær derop? Hverken i Helliggørelse eller i noget andet står jeg på nogen måde tilbage for ham
eller eder."
Englene svarede: " Her er det ikke spørgsmål om at være stor eller lille, mere eller mindre, men hvert menneske
anbringes på det trin, han har gjort sig skikket til ved sit lig og sin tro. Du er ikke helt moden til at komme ind på
et højere trin, så du må blive her en stund endnu og lære det, som vore medtjenere er beskikket til at undervise
dig i. Når Herren befaler det, vil vi med glæde føre dig op til hin højere sfære." Han svarede: "Hele mit liv har
jeg selv belært mennesker om, hvorledes man kommer i himlen! Hvad mere kan man lære mig? Jeg kender det
alt sammen." Englene, der skulde undervise ham, sagde: "Lad os ikke opholde dem. De må gå nu. Men vi vil
besvare dit spørgsmål. Du må ikke blive ked af, at vi taler lige ud til dig, Ven, thi det er til dit eget bedste. Du
tror, at du er alene her. Det er ikke tilfældet, for Herren selv er her også, skønt du ikke kan se ham. Det hovmod,
du viste, da du sagde: "Jeg kender det alt sammen", hindrer dig i at se ham og i at komme højere op. Ydmyghed
er det bedste lægemiddel mod hovmod. Øv dig i ydmyghed, og dit ønske skal blive opfyldt." Derefter sagde en
af englene til ham." Den sjæl, der nys blev ført til en højere plads end din, var ingen lærd eller berømt mand.
Men du lagde ikke nøje mærke til ham. Han hørte på jorden til din egen menighed. Mennesker kendte ham
næppe, for han var en almindelig arbejdsmand, og hans arbejde levnede ham ikke megen fritid. Men på hans
arbejdsplads var der mange, der kendte ham som en flittig og solid arbejder. Hans kristne karakter anerkendes af
alle, som kom i berøring med ham. Under krigen blev han kaldt til fronten. Da han en dag hjalp en såret
kammerat, blev han selv ramt af en kugle og dræbt. Det var en pludselig død, men han var beredt, så han
behøver ikke at blive her i mellemtilstanden, således som du må. Hans ophøjelse grunder ikke på begunstigelse,
men på hans åndelige værd. Det bønnens og ydmyghedens liv, han levede i verden, beredte ham i høj grad for
den åndelige verden. Nu frydes han over at have nået sit bestemmelsessted og takker og priser Herren, der i sin
nåde har frelst ham og skænket ham et evigt liv."
I himlen kan ingen hykle, for alle kan se andres liv, som det i virkeligheden er. Det lys, der stråler ud fra den
herliggjorte Kristus, får de ugudelige til i fortvivlelse at forsøge på at skjule sig, men det fylder de retfærdige med
usigelig glæde at dvæle i lyset i deres faders rige. Deres retfærdighed er åbenbar for alle, og den tiltager og vokser
mere og mere, thi intet kan her stille sig hindrende i vejen for deres vækst, men alt, der kan hjælpe dem fremad,
findes her. Den udvikling i det gode enhver af dem har nået, kan ses af den glans, der stråler ud fra hele deres
person og væsen. Enhvers karakter og væsen viser sig i skikkelse af skiftende regnbuestråler, som et farvespejl af
overskyggede Herlighed.
I himlen er der ingen misundelse. Alle glæder sig over at være vidne til de andres åndelige ophøjelse og
Herlighed. Uden at lade sig bestemme af nogen bevæggrund, der bunder i selviskhed, prøver de al tid på ærligt at
tjene hverandre. Alle himlens utallige gaver og velsignelser er til for alles fælles brug. Ingen vil af selviskhed
tænke på at beholde dem for sig selv. Og der findes nok for alle. De ser Gud, der er kærlighed, siddende på sin
trone i den højeste himmel i skikkelse af Jesus Kristus. Fra ham, der er "retfærdighedes Sol" og Verdens lys"
udstrømmer der stråler, der bringer sundhed og liv. Bølger af kærlighed og lys strømmer fra ham ud til hans
riges yderste grænser. Gennemstrømmende hver enkelt af de Hellige og englene bringer de oplivende og
levendgørende kræfter til alt, hvad de træffer. I himlen kan der ikke tales om øst eller vest, syd eller nord. For
den enkelte sjæl eller engel synes Kristi trone at være alle tings midtpunkt.
Alle de himmelske indbyggers ønsker og længsler finder deres opfyldes i Gud, thi i enhver af dem er Guds vilje
fuldkommengjort, og således erfarer hver enkelt under alle forhold og på ethvert trin i himlen de retfærdiges
uforanderlige glæde og velsignelse.
 KAPITEL.
SKABELSENS MÅL.
For nogle måneder siden lå jeg ene i mit værelse og led usigelige smerter af en byld på øjet. Smerten var så stærk,
at jeg ikke kunne udføre noget arbejde, og jeg tilbragte derfor tiden med bøn og forbøn. En dag havde jeg kun
tilbragt nogle få minutter på denne måde, da den åndelige verden åbnede sig for mig, og jeg fandt, at jeg var
omgivet af en skare engle. Straks glemte jeg alle mine smerter, idet min opmærksomhed helt blev optaget af
dem. Jeg anfører nogle af de emner, om hvilke vi da talte sammen. Jeg spurgte dem, om de kunne fortælle mig,
hvilke navne de bar i himlen? En af englene sagde til mig: "Hver af os har fået et nyt navn, som ingen kender
undtagen Herren og den, der har modtaget det. Vi, som er her til stede, har alle sammen tjent Herren i
forskellige lande og til forskellige tider. Der er ingen grund til, at nogen skulde kende vore himmelske navne.
Der er heller ingen grund ti, at vi skulde meddele vore tidligere jordiske navne. Det kunne måske interesserer at
kende dem, men hvilken nytte vilde det gøre? Desuden ønsker vi slet ikke, at folk skulde kende vore navne, for
at de ikke skulde komme til at anse os for store og ære os i stedet for at ære Herren, der har vist os en sådan
kærlighed, at han løftede os op af vor faldne tilstand og førte os ind i vort himmelske hjem, hvor vi evigt skal
prise ham i hans kærligheds samfund." Atter spurgte jeg: "ser de engle og Hellige, der lever i de højeste himle,
altid Guds ansigt? Og hvis de gør det, i hvilken skikkelse og form åbenbarer han sig da? " En af de Hellige
sagde: "Som havet er fuldt af vand, således er hele universet opfyldt af Gud, og hver af himlens indvånere føler
Guds nærværelse omkring sig på alle sider.
Når et menneske dykker ned under vandet, findes der over, under og omkring ham intet andet end vand. Således
føles Guds nærværelse i himlen. Og ligesom der i havvandet findes utallige levende skabninger, således er Guds
skabning til il i hans uendelige væsen. Fordi han selv er uendelig, men hans børn begrænsede, kan disse kun se
ham i skikkelse af Kristus. Som Herren selv har sagt: #Den, som har set mig, har set Faderen."
I denne åndelige verden vil den enkeltes åndelige fremskridt bestemme den grad, i hvilken han er i stand til at
kende og føle Gud. Kristus åbenbarer også sin herlige skikkelse for dem i overensstemmelse med den enkeltes
åndelige oplysning og evne. Dersom Kristus vilde åbenbare sig i den samme herlige skikkelse for dem, der bor i
de lavere og dunklere egne i åndeverdenen, som han gør det for dem på de højere trin, vilde de ikke kunne
udholde det. Og derfor tilpasser Kristus styrken af sin åbenbarelses Herlighed efter den enkeltes fremskridt og
evne." En anden af de Hellige føjede hertil: "Guds nærværelse kan man i sandhed føle og frydes over, uden at
kunne udtrykke den med ord. Ligesom man kan optage sødmen i det søde gennem smagsevnen, men ikke
gennem selv den mest levende ordbeskrivelse af, hvad det søde er, således kan i himlen enhver vide, at hans
oplevelse af Gud er virkelig, og han trænger ikke til, at nogen skulde prøve på at hjælp ham med en mundtlig
beskrivelse deraf."
Mit spørgsmål lød: "Hvor langt er der fra den ene til den anden af de forskellige tilværelsesformer? Selv om man
ikke må opholde sig i en anden sfære end den, man er kommen ind i, kan man da ikke få lov til at aflægge besøg
i de højere egne?" Herpå svarede en af de Hellige: "Opholdsstedet anvises ganske vist den enkelte sjæl i den
sfære, hvortil dens åndelige udvikling har gjort den skikket, men for en kortere tid kan den nok få lov til at
besøge andre sfærer.
Når nogle af dem, der opholder sig i de højere egne, kommer ned til de mørke og lavere liggende egne, får de en
slags åndelig dække over sig, for at glansen af deres udseende ikke skal forvirre og blænde dem, der opholder sig
dér. Og på samme vis får også de fra de lavere egne, der besøger de højere og lysere egne, et åndeligt dække, så
de kan udholde disse egnes lys og Herlighed.
I Himlen er der ingen, der føler afstande, thi så snart der hos en af de salige former sig et ønske om at komme til
et andet sted, er han der straks. Det er kun i den legemlige verden, at afstand føles. Ønsker nogen at træffe en af
de Hellige i en anden egn, bortrykkes han enten selv i et nu dertil, eller den anden kommer til ham fra det
fjerne."
Jeg spurgte: "Enhver ting er skabt med et bestemt mål for øje. Men sommetider synes det, som om dette Guds
hensigt ikke opnås. Der er nu f.eks. figentræet, der blev forbandet og visnede. Figentræets bestemmelse var, at
det skulde bære frugt. Men da Herren så, at det ingen frugter havde, forbandede han det, så at det visnede. Kan I
11sige mig, hvorvidt bestemmelsen med dette træ nåedes eller ej?" Hertil svarede en af de Hellige: "Der er ingen
tvivl om, at bestemmelsen med figentræet blev nået, ja, mere end nået.
Livets Herre giver enhver skabning liv i en ganske bestemt hensigt, men nås denne hensigt ikke, har han magt til
at tage dette liv tilbage igen, for at en højere hensigt kan opnås. Således har f.eks. mange tusinder af Guds tjenere
hengivet deres liv for at belære og opløfte andre. Ved at sætte deres liv til for andre har de hjulpet dem og
således opfyldt den højere bestemmelse, Gud havde med deres liv. Og er det rigtigt i Guds øjne, ja, den ædleste
måde at tjene ham på, at mennesket, der er mere værd end et figentræ eller nogen anden skabt ting, således
hengiver sit liv for andre, hvorledes skulde det da være uretfærdigt om et slet og ret træ måtte lade livet for at
belære og advare en vildfarende nation? Gennem dette figentræ gav Jesus Kristus jøderne, ja, hele verden den
lære, at de, hvis liv er ufrugtbart og som ikke opfylder Guds hensigt med at have skabt dem, visner og
ødelægges."
Alle historiske kendsgerninger gør det til overflod klart for os, at den jødiske nations skinhellige og indsnævrede
nations liv på hin tid henvisnede ved sin goldhed ligesom figentræet.
På samme måde vil den, hvis liv er uden frugt, hvor meget de end, overfladisk set, synes at bære frugt, være et
bedrag overfor andre, og de vil blive forbandede og visne hen.
Hvis nogen vilde indvende, at det ikke var figentid, da Herren forbandede figentræet, og at man således ikke
havde ret til at vente frugt af træet, bør han huske, at der ingen tid er fastsat for at bære åndelige frugter, og at
han er pligtig til at gøre sig liv frugtbart og således opfylde den hensigt, hvormed han skabtes.
Atter spurgte jeg: "Havde det ikke været bedre, om Gud havde skabt mennesker og skabninger som fuldkomne
væsener? I så tilfælde havde mennesket ikke kunnet synde, og heller ikke vilde der på grund af synden have
været så megen sorg og lidelse i verden. Nu må vi, da hele skabningen er underlagt forkrænkelighed, gennemgå
alle slags lidelser."
En engel, der kom fra en af de højeste egne i himmelen, svarede: "Gud har ikke skabt mennesket som en
automatisk virkende maskine. Han har heller ikke fastlagt dets skæbne således, som han gjorde det, men
planterne og stjernerne, der ikke kan gå udenfor deres afstukne baner.
Mennesket skabte han i sit eget billede og sin egen lignelse, et væsen, der var i besiddelse af fri vilje, forstand,
selvbestemmelsesevne og magt til at handle frit. Derfor er mennesket højere end alle andre skabte væsener og
ting.
Dersom mennesket ikke var blevet skabt som et væsen, der var i besiddelse af fri vilje, ville det aldrig have haft
evnen til at kunne glæde sig i samfundet med Gud eller nyde himlens salighed.
Det ville da have været som en maskine, der går uden at tænke eller føle, eller som stjernerne, der ubevidst iler
gennem det uendelige rum. Men for mennesket med sin frie vilje er en sådan sjæls fuldkommenhed umulig. En
sådan fuldkommenhed ville ret beset være ufuldkommenhed. Et sådant væsen vilde have været en slet og ret
slave. Hans såkaldte fuldkommenhed vilde have drevet ham til visse handlinger, ved hvis udførelse han ikke
vilde have følt nogen som helst glæde, da han ikke selv havde valgt at udføre dem. Der ville for et sådant væsen
ikke have været nogen forskel på Gud og en sten.
Mennesket, ja hele skabningen er nok underkastet forkrænkelighed, men ikke til evig tid. Ved sin ulydighed har
mennesket bragt sig selv, såvel som skabningen, ind under alle de onder og lidelser, denne tilstand fører med sig.
Men det er kun under denne åndelige kamp, at menneskets åndelige kræfter fuldt ud kan udvikles, og kun under
denne kamp kan det lære dét, der er nødvendigt for dets fuldkommengørelse. Når mennesket derfor engang til
sidst går ind til den fuldkomne tilværelse i himlen, vil det takke Gud for den nuværende verdens lidelser og
kampe. Da vil det fuldt ud forstå, at alle ting samvirker til et gode for dem, der elsker Gud."
En anden af de Hellige tilføjede: "Alle i himlen véd, at Gud er kærlighed, men det havde fra evighed af været
skjult, at denne hans kærlighed var så vidunderlig, at han vilde blive menneske for at frelse syndere, og for at
rense dem vilde dø på korset. Han gik ind under denne lidelse for at frelse menneskene og hele skabningen, der
er underkastet forkrænkeligheden." Således har Gud ved at blive menneske åbenbaret sit inderste hjertedyb for
sine børn, men dersom noget andet middel var blevet anvendt, vilde hans uendelige kærlighed evigt være
forblevet skjult. Nu venter hele skabningen med dyb længsel på Guds børns åbenbarelse, da de atter skal blive
fuldt oprejste og herliggjorte. Men indtil denne nyskabelse finder sted, vil de og hele skabningen sukke
12besværede, og de, der er født på ny, sukker og længes, idet de venter på legemets forløsning. Se, tiden nærmer
sig, da al skabningen, lydig mod Gud i alle ting, evigt skal befries fra forkrænkeligheden og forgængeligheden.
Da vil alt det skabte for evigt være saligt i Gud, og det vil af sig selv opfylde den hensigt, hvormed det blev
skabt, og Gud vil da være alt i alle.
SLUTNINGSORD.
Englene fortalte mig mange andre ting. Men det er umuligt at gengive dem, thi der findes i verden hverken sprog
eller lignelser, ved hvilken jeg kunne udtrykke disse dybe åndelige sandheder. Ej heller ønskede de, at jeg skulde
forsøge det. Thi den, der mangler den nødvendige åndelige erfaring, kan ikke forstå dem. Og der vilde derfor
være fare for, at disse ting, i stedet for at blive til hjælp, for mange vilde blive anledning til misforståelse og
fejltagelse.
Jeg har af den grund kun berettet nogle få af de lettest forståelige ting, vi talte om, i det håb, at mange derved må
finde vejledning og advarsel, belæring og trøst. Den tid er heller ikke fjern, da mine læsere selv skal gå over i den
åndelige verden og dér se alle disse ting med deres egne øjne. Men inden vi for stedse forlader denne verden og
går til vort evige hjem, må vi ved Guds nådes hjælp og i bønnens samfund med Gud i troskab udføre den og
betroede gerning. Således vil vi nå vort livs mål og uden den mindste skygge af sorg gå ind til den evige glæde i
vor himmelske Faders rige.

taget fra 
divinerevelations.info/danish.

og her lidt om denne personen.

Sundar Singh blev født i en hindu familie i landsbyen Rampur, (nær Doraha), Ludhiana, distriktet, (Punjab, staten), i det nordlige Indien. Sundar Singhs mor tog ham med til at sidde ved fødderne af en hinduistisk sadhu, en asketisk hellig mand, der boede i junglen nogle kilometer væk, mens hun også sendte ham til Ewing Christian High School, Ludhiana, for at lære engelsk. Sundar Singhs mor døde, da han var fjorten. I vrede brændte han en bibel side for side, mens hans venner så på. Sundar Singh blev også undervist i bhagvad Gita i hans hjem.

Omvendelse til Kristus.

Sundar følte, at hans religiøse sysler og udspørgen af ??kristne præster efterlod ham uden ultimativ mening. Sundar besluttede at dræbe sig selv ved at kaste sig ud på et jernbanespor. (Har sandsynligvis haft en pykotisk episode) Han bad om, at enhver, der er den 'Sande Gud', ville dukke op foran ham, ellers ville han dræbe sig selv; samme nat havde han et syn af Jesus. Sundar meddelte sin far, Sher Singh, at han fremover ville blive omvendt til Jesu Kristi missionsarbejde. Hans far afviste ham officielt, og hans bror Rajender Singh forsøgte at forgifte ham. Han blev ikke bare forgiftet én gang, men flere gange. Folk i det område kastede slanger i hans hus, men han blev reddet fra mishandling med hjælp fra en nærliggende britisk kristen.

På sin sekstende fødselsdag blev han offentligt døbt som kristen i sognekirken i Simla,[2] ved foden af ??Himalaya. Før dette havde han opholdt sig i det kristne missionærhjem i Sabathu, nær Simla, og tjent spedalskhedspatienterne der.
Livet med omvendelser.
I oktober 1906 begav han sig ud på sin rejse som en ny kristen, iført en safranturban og safrankappen af ??en sadhu, en asket, der er dedikeret til åndelig praksis. Singh udbredte sig selv som en sadhu, omend en inden for kristendommen, fordi han indså, at indiere ikke kunne konverteres, medmindre det var på en indisk måde.

"Jeg er ikke værdig til at følge i min Herres spor," sagde han, "men ligesom ham ønsker jeg intet hjem, ingen ejendele. Ligesom ham vil jeg høre til på vejen, dele mit folks lidelser, spise med dem, der vil give mig husly og fortælle alle mennesker om Guds kærlighed."

Efter at være vendt tilbage til sin hjemby, hvor han fik en uventet varm velkomst, rejste Sundar Singh nordpå for sin mission om at konvertere gennem Punjab, over Bannihal, passet til Kashmir og derefter tilbage gennem det muslimske Afghanistan og ind i det stridsramte nord,  Vestgrænsen og Baluchistan. Han blev omtalt som "apostlen med de blødende fødder" af de kristne samfund i nord. Han led anholdelse og stening for sin tro og oplevede mystiske møder.

I 1908 krydsede han grænsen til Tibet, hvor han var rystet over levevilkårene. Han blev stenet, da han badede i koldt vand, fordi man troede, at "hellige mænd aldrig vaskede sig."

I 1908 tog han til Bombay i håb om at komme ombord på et skib for at besøge Palæstina, men fik afslag på en tilladelse og måtte vende tilbage mod nord.

Han indså under sit missionsophold, at den vestlige civilisation var blevet modsætningen til oprindelige kristne værdier. Han var desillusioneret over det vestlige samfunds materialisme og kolonialisme og forsøgte at skabe en indisk identitet for den indiske kirke. Han plejede at beklage, at indiske kristne adopterede britiske skikke, litteratur og påklædning, som ikke har noget at gøre med kristendom og Kristus.
Formel kristendomsuddannelse

I december 1909 begyndte Singh at træne til kristen tjeneste på det anglikanske college i Lahore. Ifølge hans biografer dannede han ikke tætte relationer til medstuderende, idet han kun mødte dem ved spisetider og bestemte bønnesessioner. Han blev udstødt for at være "anderledes".

Selvom Singh var blevet døbt af en anglikansk præst, var han uvidende om anglikanismens kirkelige kultur og konventioner. Hans manglende evne til at tilpasse sig forhindrede ham i at passe ind i rutinerne for akademiske studier. Meget på college, kurset virkede irrelevant for evangeliet, da Indien havde brug for at høre det. Efter otte måneder på kollegiet forlod Singh det i juli 1910.

Det er blevet hævdet af hans biografer, at Singhs tilbagetrækning skyldtes bestemmelser fastsat af biskop Lefroy. Som anglikansk præst blev Singh bedt om at kassere sin sadhu's kappe og bære "respektabel" europæisk præstedragt, bruge formel anglikansk tilbedelse, synge engelske salmer og ikke prædike uden for sit sogn uden tilladelse. Som en ivrig tilhænger af Kristus, der kun var interesseret i at sprede sit budskab, afviste han blandingen af ??Jesus Kristus og britisk kultur.
Konvertering af andre.
Historier fra disse år er forbløffende og nogle gange utrolige og fulde af mirakler, som hjalp med omvendelse. Der var faktisk dem, der insisterede på, at de var mystiske snarere end virkelige hændelser. Det første år, 1912, vendte han tilbage med en ekstraordinær beretning om at finde en tre hundrede år gammel eremit i en bjerghule,   Maharishi fra Kailas,  som han tilbragte nogle uger i dybt fællesskab med.

Ifølge Singh var han i en by kaldet Rasar, blevet kastet i en tør brønd fuld af knogler og rådnende kød og efterladt for at dø, men tre dage senere blev han reddet. 

Den hemmelige missionærgruppe siges at have talt omkring 24.000 medlemmer over hele Indien.  Oprindelsen af ??dette broderskab var kendt for at være knyttet til en af magierne ved Kristi fødsel og derefter det andet århundrede e.Kr., der cirkulerede i Indiens disciple af apostlen Thomas . Intet blev hørt om dette evangelistiske fællesskab, før William Carey begyndte sit missionsarbejde i Serampore . Maharishi fra Kailas oplevede ekstatiske visioner om det hemmelige fællesskab, som han genfortalte til Sundar Singh, og Singh selv byggede sit åndelige liv op omkring visioner. 

Om han vandt mange fortsatte disciple på disse farlige tibetanske ture vides ikke. En grund til, at ingen troede på hans version af denne historie, var, at Singh ikke førte skriftlige optegnelser, og han var uden ledsagelse af andre kristne disciple, som kunne have været vidne til begivenhederne.
Rejser til udlandet.

I løbet af hans tyvere voksede Sundar Singhs evangeliske arbejde meget, og længe før han var tredive, var hans navn og billede kendt over hele den kristne verden. Han beskrev en kamp med Satan for at bevare sin ydmyghed,  men folk beskrev ham som altid menneskelig, tilgængelig og ydmyg, med en følelse af sjov og en kærlighed til naturen. Denne karakter, med sine illustrationer fra det almindelige liv, gav hans adresser stor gennemslagskraft. Mange mennesker sagde: "Han ligner ikke kun Jesus, han taler som Jesus må have talt." Hans taler og hans personlige tale var baseret på hans sædvanlige tidlige morgenmeditation,  især over evangelierne . I 1918 foretog han en lang turné i Sydindien og Ceylon, og året efter blev han inviteret til Burma,  Malaya,  Kina og Japan.

Nogle af historierne fra disse ture var lige så mærkelige som nogen af ??hans tibetanske eventyr. Han hævdede magt over vilde ting. Han hævdede endda at have magt over sygdom og sygdom, selvom han aldrig tillod hans formodede helbredende gaver at blive offentliggjort.

I lang tid havde Sundar Singh ønsket at besøge Storbritannien,  og muligheden kom, da hans far, Sher Singh, som også blev omvendt, gav ham pengene til hans rejse til Storbritannien. Han besøgte Vesten to gange, rejste til Storbritannien, USA og Australien i 1920 og til Europa igen i 1922. Han blev budt velkommen af ??kristne med mange traditioner, og hans ord søgte i hjerterne hos mennesker, som nu stod over for eftervirkningerne af verdenskrigen Jeg og som syntes at bevise en overfladisk holdning til livet. Singh var rystet over, hvad han så som materialismen, tomhed og irreligion fandt han i hele Vesten, og kontrasterede det med Asiens bevidsthed om Gud, uanset hvor begrænset det måtte være. Da han var tilbage i Indien, fortsatte han sit evangeliske forkyndelsesarbejde, selvom det var tydeligt, at han blev mere fysisk skrøbelig.
Sidste tur.

I 1923 aflagde Singh det sidste af sine regelmæssige sommerbesøg i Tibet og kom udmattet tilbage. Hans forkyndelsesdage var tilsyneladende forbi, og i de følgende år gav han sig selv i hans eget hjem eller hos sine venner i Simla, bjergene, til meditation, fællesskab og at skrive nogle af de ting, han havde levet for at prædike.

I 1929, mod alle sine venners råd, besluttede Singh at tage en sidste rejse til Tibet. Han blev sidst set den 18. april 1929 på vej ud på denne rejse. I april nåede han Kalka,  en lille by under Simla,  en for tidligt ældet skikkelse i sin gule kappe blandt pilgrimme og hellige mænd, som begyndte deres egen vandring til et af hinduismens hellige steder nogle kilometer væk. Hvor han gik hen efter det er uvist. Om han døde af udmattelse eller nåede bjergene er fortsat et mysterium.

I begyndelsen af ??1940'erne opsøgte biskop Augustine Peters, en anden omvendt missionær fra Sydindien, Singhs bror Rajender, førte ham til den kristne tro og døbte ham i Punjab. Rajender Singh henviste til mange ansete mirakler udført af Singh og mennesker, der var konverteret til Kristus under hans tjeneste. 

Singh er æret af mange som en formativ, tårnhøj skikkelse i den kristne kirkes missionære omvendelser i Indien .
Postmortem profetier.

Hans apokalyptiske profetier om Rumæniens skæbne er berømte i det land, men er apokryfe, skrevet af et medie, der sagde, at han kanaliserede Singhs ånd. [8] Disse ligner mere krigshæmmende propaganda end kristen teologi og er sandsynligvis skrevet omkring 1939.